ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 грудня 2022 року           справа №185/4826/22 

                                                                                                                                             м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді            Міронової Г.М.,  суддів: Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2022 р.  у справі  № 185/4826/22 (головуючий І інстанції суддя Ушенко С.В.)   за позовом    ОСОБА_1   до   Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області  про   визнання дій неправомірними та зобов`язання здійснити донарахування щомісячної допомоги до пенсії, 
    
                                                        ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1  до Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Донецька, в якій він просив:
- визнати неправомірними дії щодо недонарахування та недоплати позивачу підвищення до пенсії як дитині війни в розмірі 30% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;
- зобов`язати здійснити перерахунок пенсії із врахуванням підвищення 30% прожиткового  мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та виплатити заборгованість, яка виникне в результаті такого перерахунку, за період з 23.07.2011 по дату прийнятого рішення;
- зобов`язати нарахувати та сплачувати в подальшому пенсію із врахуванням підвищення в розмірі 30% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» на весь час дії цього закону.
Ухвалою  Донецького окружного адміністративного суду від 31.08.2022 позовну заяву залишено без руху і позивачеві надано строк 10 днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду, зокрема, письмової заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з даним позовом із зазначенням причин поважності його пропуску і наданням доказів, що підтверджують такі обставини.
На усунення недоліків позовної заяви представником позивача  подана уточнена позовна заява, яка містить у собі заяву про поновлення процесуального строку звернення до суду, в якій він просить поновити позивачу строк звернення до адміністративного суду, оскільки після звернення останнього в 2011 році до Київського районного суду м. Донецька цей суд постановою у справі № 2а-3558/11/0523 від 14.04.2011 р. зобов`язав Управління Пенсійного фонду України в Київському районі  м. Донецька здійснити позивачу як дитині війни нарахування та виплату підвищення до пенсії в розмірі тридцяти відсотків мінімальної пенсії за віком за рахунок коштів Державного бюджету України за період з 01 січня 2011 року та на період дії статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». За результатами розгляду апеляційної скарги у справі № 2а-3558/11/0523 від 21.03.2012 р. постанову Київського районного суду м. Донецька від 14 квітня 2011 року у справі № 2а-3558/11/0523 змінено, а саме: у абзаці другому резолютивної частини постанови Київського районного суду м. Донецька від 14 квітня 2011 року у справі № 2а-3558/11/0523 після слів та цифр " по 22 липня 2011 року" з абзацу другого резолютивної частини постанови суду виключені  слова "на період дії статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни". В іншій частини постанову суду залишено без змін. Представник позивача зауважив, що позивач не отримував жодного документу ані від суду, ані від Управління ПФУ в Київському районі м. Донецька, у зв`язку з чим він вважав, що постанова Київського районного суду м. Донецька від 14 квітня 2011 року у справі № 2а-3558/11/0523 набрала законної сили в редакції суду першої інстанції.
 Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2022 р. у справі   № 185/4826/22   позовну заяву позивача до Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Донецька про визнання дій неправомірними та зобов`язання здійснити донарахування щомісячної допомоги до пенсії - повернуто позивачеві.
 Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача                       03 листопада 2022 року подав апеляційну скаргу, в якій  просив скасувати ухвалу суду першої інстанції  та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. 
В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що позивач до останнього часу не знав і не міг знати про те, що за результатами розгляду апеляційної скарги у справі                           № 2а-3558/11/0523 від 21.03.2012 р. постанову Київського районного суду м. Донецька від                 14 квітня 2011 року у справі № 2а-3558/11/0523 було змінено. Вважає помилковим висновки суду першої інстанції, що позивачем не усунуті в повному обсязі недоліки позовної заяви. Також зазначає, що суд належним чином не звернув увагу на поважні причини пропуску звернення до суду з цим позовом, унаслідок чого дійшов помилкового висновку щодо відмови в поновленні строку звернення до адміністративного суду та повернення позовної заяви позивачу. 
Від відповідача 13 грудня 2022 року надійшов відзив на апеляційну скаргу. Відповідач вказує, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Акцентує увагу, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь – якому разі її розмір відомій особі, яка її отримує. 
Від представника позивача 19 грудня 2022 року надійшло заперечення на апеляційну скаргу в якому він зазначає, що відповідач в своєму відзиві посилається на норми законодавства і вважає, що позивач через свою байдужість або небажання не подав даний позов в передбачені законом терміни. Але  представник позивача з цим не згоден, оскільки в апеляційній скарзі було розписано з яких поважних причин позивач був позбавлений можливості раніше подати дану позовну заяву.  
Згідно  п. 3 ч. 1  ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.
За змістом  частин 1, 2 та 3 статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 122 КАС України унормовано, що  позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За приписами частин 3, 4 статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
У пункті 8 частини 1 статті 240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.
Таким чином, законодавством регламентовано шестимісячний строк звернення особи до суду за захистом її прав, свобод та законних інтересів, що обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванням учасників адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на суд.
Строк звернення до суду обчислюється за загальним правилом з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали близькі їй особи.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.
Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргами обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28.03.2018 у справі № 809/1087/17, від 22.11.2018 у справі № 815/91/18, від 05.09.2022 у справі 520/12545/21.
Оскільки  початок  шестимісячного  строку визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права, при визначенні початку цього строку суд має з`ясувати момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.
Суд критично ставиться до  доводів представника позивача, наведених в поданій до суду заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду щодо обізнаності позивача з постановами лише у жовтні 2021 року, після того, як він міг дізнатися результат розгляду апеляційної скарги після 12.03.2012 року і до загальновідомих подій в 2014 році, оскільки позивач мав реальну змогу за цей проміжок часу звернутися до суду та Управління Пенсійною фонду України в Київському районі м. Донецька за отриманням копії рішення та виконавчого листа, не отримавши підвищену пенсію ще в травні-червні 2011 року.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що отримання позивачем копії постанов  у справі № 2а-3558/11/0523 за його позовом до відповідача не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти більше ніж через десять років після вирішення спору в судовому порядку.
Колегія суддів враховує, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації  про рішення, на підставі якого було здійснено перерахунок пенсії, на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений такий перерахунок. Отже з дня отримання пенсійної виплати особою, якій перераховано пенсію, вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.
Суд апеляційної інстанції вважає необхідним звернути увагу апелянта на наступне.
Відповідно до  статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»  (в редакції до 1 січня 2015 року) - дітям війни пенсії або щомісячне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість неї, підвищується на 30 % мінімальної пенсії за віком.
Законом   України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, який набув чинності з 01 січня 2015 року, внесено зміни до  Закону України «Про соціальний захист дітей війни», та частина перша ст. 6 викладена у наступній редакції: «Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія  Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України».
Таким чином, з 1 січня 2015 року дітям війни до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
У висновках п.п.2.1 п.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду №20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року зазначено, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.
Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, гарантоване  статтею 48 Конституції України.
Відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» (в редакції від 24 квітня 2014 року) дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене  статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», провадиться у розмірі 66,43 гривні.
Редакція цієї норми є діючою та неконституційною не визнавалась.  Також не було встановлено змін щодо застосування положень  ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».
Тобто, якщо положеннями попередньої редакції ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» визначались одні правила та розмір, що підлягав застосуванню при підвищенні доплати - виходячи з розміру 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, то згодом, безпосередньо станом за спірний період, встановлений зовсім інший порядок та розмір, який        визначається Кабінетом Міністрів України.
Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у постанові від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19, у якій правовідносини є подібними до правовідносин у цій справі, сформував правову позицію, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами; чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
З  вимогами про зобов`язання здійснити донарахування щомісячної допомоги до пенсії позивач звернувся до суду лише у серпні 2022 року, тобто із пропуском шестимісячного строку, передбаченого статтею 122 КАС України.
Позивачем не надано жодних належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та  не наведено поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку.
Зокрема, причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. В свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від позивача унеможливила звернення до суду з позовом.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наведені у заяві підстави пропущення строків звернення до адміністративного суду є неповажними та не підтверджені належними доказами, оскільки не містять обставин, що перешкоджали позивачу звернутись до суду з 2011 року по серпень 2022 року.
Суд критично оцінює доводи заявника, наведені в апеляційній скарзі, та наголошує на тому, що за умови виявлення належної активності та небайдужості, існувала об`єктивна можливість реалізувати своє право на оскарження у встановлений законом строк.
Зважаючи на обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про  повернення позивачеві позову у зв`язку з не усуненням в повному обсязі недоліків позовної заяви, зазначених в ухвалі суду.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.
Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2022 року у справі  № 185/4826/22 -   залишити без задоволення.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від  24 жовтня  2022 року у справі  № 185/4826/22   - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 19 грудня  2022 року.

Головуючий суддя                                                                                   Г.М. Міронова
Судді                                                                                                         І.В. Геращенко
                                                                                                                  Е.Г. Казначеєв