Постанова
Іменем України
 
23 листопада 2022 року
м. Київ
 
справа № 359/3256/20
провадження № 61-5829св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне підприємство обслуговування повітряного руху України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Клименко Катерина Олегівна, на постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2021 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Нежури В. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що починаючи з 01 квітня 1993 року вона безперервно працювала в Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України.
Наказом виконуючого обов`язки директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 16 березня 2020 року № 107/о її було звільнено з роботи з посади диспетчера управління повітряним рухом РДЦ центр ОПР служби аеронавігаційного обслуговування, за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Стаж її безперервної роботи в Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України становив майже 27 років.
На підставі пункту 6.25 підпункту 6.25.2 колективного договору, укладеного між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками, у Державного підприємства обслуговування повітряного руху України виник обов`язок виплатити їй матеріальну допомогу в розмірі 20 посадових окладів, що становить 667 700,00 грн. Однак Державне підприємство обслуговування повітряного руху України ухиляється від добровільного виконання цього обов`язку.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , на підставі статей 116, 117 КЗпП України, просила суд стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на її користь матеріальну допомогу в розмірі 667 700,00 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17 березня 2020 року до дня ухвалення рішення суду.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2020 року у складі судді Борця Є. О. позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу в розмірі 667 700,00 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 66 770,00 грн.
У задоволенні позову в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в більшому розмірі відмовлено.
Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в розмірі 506,83 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 140,00 грн.
 
Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має право на отримання матеріальної допомоги, а Державне підприємство обслуговування повітряного руху України безпідставно відмовило їй у виплаті матеріальної допомоги, оскільки фінансовий стан Державного підприємства обслуговування повітряного руху України не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, а лише підставою для відстрочення або розстрочення виконання рішення суду в порядку, передбаченому статтею 435 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 01 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України задоволено частково.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2020 року в частині стягнення з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні вимог в цій частині відмовлено.
В іншій частині рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2020 року залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції постановив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вимог в частині стягнення матеріальної допомоги при звільненні у розмірі 667 700,00 грн, оскільки пунктом 6.25 підпункту 6.25.2 колективного договору гарантовано право позивача на виплату матеріальної допомоги при звільненні у визначених розмірах, а відповідачем не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності грошових коштів на рахунках Державного підприємства обслуговування повітряного руху України для здійснення цих виплат.
Однак судом першої інстанції було помилково задоволено позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якою запроваджено карантин та віднесено карантин до форс-мажорних обставин, а також висновку Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року вина відповідача у нездійсненні своєчасного розрахунку з позивачем при її звільненні відсутня.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Клименко К. О., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права, просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2021 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від 01 березня 2021 року заявник визначає порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимого доказу, зокрема висновку Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року № 2051/1.2, а також зазначає про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 212/6977/15 (провадження                        № 61-22714св18).
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції належним чином не встановив фактичні обставини справи, оскільки належним доказом дії обставин непереборної сили є саме сертифікат регіональних представництв Торгово-промислової палати України, а не її висновок.
Крім того, у наданому до суду висновку Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року № 2051/1.2 зазначено, що він не є висновком судової експертизи відповідно до Закону України «Про судову експертизу».
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу Державне підприємство обслуговування повітряного руху України зазначило, що касаційна скарга ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Клименко К. О., не підлягає задоволенню, оскільки не містить підстав неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2021 року касаційну ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Клименко К. О., на постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2021 року залишено без руху для усунення недоліків.
 
У травні 2021 року заявником у встановлений судом строк недоліки касаційної скарги усунуто.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Клименко К. О., на постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2021 року і витребувано з Бориспільського міськрайонного суду Київської області цивільну справу № 359/3256/20.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2022 року провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «ДТЕК Шахта Комсомолець Донбасу» про стягнення заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 102 723,50 грн, в межах розгляду справи про банкрутство ПАТ «ДТЕК Шахта Комсомолець Донбасу», за касаційною скаргою ПАТ «ДТЕК Шахта Комсомолець Донбасу» на рішення Господарського суду Донецької області від 03 грудня 2020 року та постанову Східного апеляційного господарського суду від 12 квітня 2021 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2022 року поновлено касаційне провадження у цій справі.
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Клименко К. О., підлягає частковому задоволенню.
 
Фактичні обставини справи
 
ОСОБА_1 з 01 квітня 1993 року працювала в Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 26-28).
 
Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 16 березня 2020 року № 107/о    ОСОБА_1 , диспетчера управління повітряним рухом РДЦ центр ОПР служби аеронавігаційного обслуговування, звільнено з роботи з 17 березня 2020 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, на підставі статті 38 КЗпП України.
 
Згідно з підпунктом 6.25.2 пункту 6.25 колективного договору, укладеного між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України та профспілками, у редакції від 01 лютого 2020 року, чинній на час звільнення ОСОБА_1 з роботи, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. У цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів (т. 1, а. с. 34-62).
 
Відповідно до листа Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 07 травня 2020 року № 19.1-03/264/20 та довідки Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 25 червня 2020 року № 65 розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 на день звільнення становив 3 508,20 грн; середньомісячного - 73 672,18 грн; посадового окладу - 33 385,00 грн, а розмір невиплаченої матеріальної допомоги згідно з підпунктом 6.25.2 пункту 6.25 колективного договору становив 667 700,00 грн (т. 1, а. с. 108, 153).
 
Висновком Торгово-промислової палати України про істотну зміну обставин (hardship) від 29 липня 2020 року № 2051/1.2, виходячи з положень Цивільного кодексу України та інших законів, які регулюють відносини між суб`єктами, керуючись статтею 625 ЦК України, статтями 3, 11 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 року, підтверджено
настання істотної зміни обставин, які унеможливлюють виконання умов Колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками, зареєстрованого 11 лютого 2015 року Управлінням соціального захисту населення Бориспільської міської ради у період настання карантинних обмежень (з 16 березня 2020 року) та протягом 6 місяців після їх завершення.
У зв`язку з настанням істотної зміни обставин згідно із статтею 625 ЦК України Державне підприємство обслуговування повітряного руху України має право вимагати у профспілок як у сторони КД внесення змін до колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України.
При недосягненні згоди сторонами щодо внесення змін до колективного договору у відповідності з обставинами, які істотно змінились, на вимогу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України КД може бути змінений за рішенням суду.
У зв`язку із внесеними змінами та доповненнями до КД від 19 травня 2020 року, зареєстровані 28 травня 2020 року, щодо яких сторонами було досягнуто згоди, та у зв`язку з настанням істотної зміни обставин з 16 березня 2020 року адміністрація Державного підприємства обслуговування повітряного руху України зі свого боку має виконувати свої зобов`язання щодо умов та порядку виплат, що перевищують законодавчо визначені гарантії працівникам підприємства, у відповідності до зазначених змін та доповнень до КД, з моменту настання істотної зміни обставин (т. 1, а. с. 211-228).
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Рішення суду першої інстанції, залишене без змін постановою суду апеляційної інстанцій, в частині позовних вимог про стягнення невиплаченої під час звільнення суми матеріальної допомоги не оскаржується, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не переглядається в касаційному порядку.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, і доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині не повною мірою відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
 
Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», яка регулює співвідношення законодавства і колективного договору, угоди, трудового договору, встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
 
Частиною третьою статті 13 КЗпП України визначено, що колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.
 
Підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників (частина перша статті 9-1 КЗпП України).
 
Частиною першою статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
 
Положеннями статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
 
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
 
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
 
Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини, однак в такому випадку обов`язок із доведення відсутності вини покладається на роботодавця.
 
Суд першої інстанції встановив, що не спростовано матеріалами справи та відповідачем, те, що згідно з підпунктом 6.25.2 пункту 6.25 колективного договору, укладеного між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України та профспілками, у редакції від 01 лютого 2020 року, чинній на час звільнення ОСОБА_1 з роботи, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. У цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів (т. 1, а. с. 34-62).
 
Відповідно до листа Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 07 травня 2020 року № 19.1-03/264/20 та довідки Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 25 червня 2020 року № 65 розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 на день звільнення становив 3 508,20 грн; середньомісячного - 73 672,18 грн; посадового окладу - 33 385,00 грн, а розмір невиплаченої матеріальної допомоги згідно з пунктом 6.25 підпункту 6.25.2 колективного договору становив 667 700,00 грн (т. 1, а. с. 108, 153).
 
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, керувався тим, що оскільки у день звільнення відповідач не виплатив позивачу матеріальну допомогу, передбачену підпунктом 6.25.2 пункту 6.25 колективного договору, то підлягає стягненню в судовому порядку така допомога, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги, передбаченої підпунктом 6.25.2 пункту 6.25 колективного договору, але вважав, що в задоволенні стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід відмовити,оскільки в діях відповідача відсутня вина. При цьому апеляційний суд врахував постанову Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, якою запроваджено карантин та віднесено карантин до форс-мажорних обставин, а також взяв до уваги висновок Торгово-промислової палати України про істотну зміну обставин від 29 липня 2020 року, якою підтверджено настання істотної зміни обставин, що унеможливлюють виконання умов колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками. 
 
Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на таке.
 
Згідно із частиною першою статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (пункт 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).
 
Частиною першою статті 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
 
На підтвердження настання форс-мажорних обставин Державним підприємством обслуговування повітряного руху України надано до суду науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року № 2051/1.2 (т. 1, а. с. 211-228).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) зазначила, що «Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).
Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні.
Разом з цим, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (статті 75 ГПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів» (пункти 54-57).
 
Відповідно до положень статті 263 ЦК України непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.
 
Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) - це обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань однією із сторін, незалежні від її волевиявлення і контролю, а також непереборні при вживанні всіх розумних заходів щодо їх запобігання. Визначення обставин непереборної сили наведено у статті 79 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (укладена у Відні 11 квітня 1980 року). Для визначення яких-небудь обставин форс-мажорними необхідно обов`язкова наявність ряду чинників: непереборність сили, що викликала ці обставини; неможливість контролювати ситуацію, впливати на неї; виникнення перешкоди не могло бути передбачено під час укладення зобов`язання.
 
Положеннями частини другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
 
Із урахуванням положень частини першої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та пункту 6.10 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії Торгово-промислової палати України 18 грудня 2014 року № 44(5), документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), який видає Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, вимоги до якого встановлені пунктом 6.11 Регламенту.
 
Отже, роботодавцю необхідно було довести настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
 
Оскільки роботодавець не довів, що порушення сталися внаслідок непереборної сили, то, відповідно, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
 
Суд першої інстанції правильно встановив, що роботодавець не виплатив належні при звільнені працівникові суми, а саме матеріальну допомогу, передбачену колективним договором, тому відповідно до статті 117 КЗпП України він повинен компенсувати позивачу розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати належних їй сум.
 
З огляду на викладене правильним є висновок суду першої інстанції про те, що роботодавець не виконав вимоги трудового законодавства України щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивача сум у передбачені статтею 116 КЗпП України строки, тому повинен відшкодувати позивачу майнові втрати, яких вона зазнала внаслідок несвоєчасного здійснення розрахунку роботодавцем, а отже, вимоги у цій частині є законними та обґрунтованими.
 
Наведене свідчить про те, що апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яке відповідає закону.
 
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. 
 
За викладених обставин постанова апеляційного суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
Враховуючи, що Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Клименко К. О., із Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 681,60 грн.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Клименко Катерина Олегівна, задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2020 року в цій частині залишити в силі.
 
Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору за подання касаційної скарги, у розмірі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривня 60 (шістдесят) копійок.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                            Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                       Б. І. Гулько

                                                                                                                  Г. В. Коломієць

                                                                                                                  Р. А. Лідовець

                                                                                                                   Ю. В. Черняк