ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2022 року                                                                 м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи №522/17100/18
Апеляційне провадження № 22-ц/813/1031/22 
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач), 
суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
за участю секретаря Кузьмук А.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Міністерства оборони України Дубчака Дмитра Володимировича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2019 року,  ухвалене під головуванням  судді Бондаря В.Я.,
 
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви та відзиву на позов
У вересні 2018 року заступник військового прокурора Південного регіону України в інтересах Міністерства оборони України (далі-прокурор) звернувся до суду з позовом до державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» (далі- ДП «Південьвійськбуд»), ОСОБА_1 в якому просив:
- визнати недійсними договори №1-ВБ від 03 липня 2006 року, №8-ВБ/2 від 29 грудня 2006 року та №26-ВБ від 30 травня 2007 року на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі, укладені між ДП МОУ «Південьвійськбуд» та ОСОБА_1 ;
-зобов`язати ОСОБА_1 повернути державі в особі Міністерства оборони України нежитлові приміщення цокольного та першого поверхів площею 1375 кв.м., 14,4 кв.м. та 37,3 кв.м., розташовані в будівлі ДП МОУ «Південьвійськбуд» за адресою: м.Одеса, вул. Армійська, 18-А, у тому числі шляхом виселення з вказаних нежитлових приміщень;
-скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення цокольного та першого поверхів площею 1375 кв.м., 14,4 кв.м. та 37,3 кв.м., розташовані в будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що адміністративна будівля за адресою: АДРЕСА_1 належала державі в особі Верховної Ради України, проте всупереч вимогам законодавства 03 липня 2006 року, 29 грудня 2006 року та 30 травня 2007 року ДП МОУ «Південьвійськбуд» укладено договори на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі. Правочини є удавані, оскільки здійснено відчуження державної власності, на яке МО України згоди ДП «Південьвійськбуд» не надавало.
Посилаючись на викладене, прокурор просив договори визнати недійсними, а майно повернуто у державну власність (т.1а.с.2-10).
У відзиві на позов адвокат Тищенко В.В. в інтересах ОСОБА_1 просила відмовити у позові, посилаючись на те, що позов подано зі спливом позовної давності, згода на відчуження майна надана за довіреністю, яка була дійсною на час укладання договорів (т.1 а.с.80-88).
У відповіді на відзив військова прокуратура Південного регіону України притримала  позов та зазначив, що строк позовної давності не пропущено, оскільки позивач про відчуження майна дізнався лише 11 вересня 2018 року. Відповідач не вірно розуміє положення закону, а саме обставина встановлена у господарській справі, яким була скасована довіреність видана ОСОБА_2 . Міністерством оборони України (далі – МО України), що не підлягає доказуванню(т.1а.с.117-125).
27 лютого 2019 року надійшла заява від представника ДП «Південьвійськбуд» Чепелєва О.І. про визнання позову (т.1а.с.134-137).

Зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2019 року у позові відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що дозвіл на укладення договорів в результаті яких відчужено державну власність прямо та безумовно МО України надано не було, довіреністю була скасована згода на відчуження, тому позовні вимоги прокурора є обґрунтованими, разом з тим є підстави для відмови у позові у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності (т.1а.с.167-172).
       
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі представник  МО України просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
В апеляційній скарзі апелянт наводить наступні доводи та зазначає, що:
-з копії акту ревізії ДП «Південьвійськбуд» від 21 листопада 2008 року № 234/43/230 вбачається, що він містить лише відомості про сам факт існування оспорюваних договорів пайової участі реконструкції адміністративної будівлі, розташованої за адресою:  АДРЕСА_1 , а не про допущення порушень закону під час їх укладення;
- в ході ревізії, питання відповідності вимогам закону оспорюваного договору не досліджувалося, будь-яких висновків з цього приводу в акті ревізії не міститься, чинність на час укладення спірного договору довіреності від 17 серпня 2004 року за реєстром № 2369 не перевірялася;
-від імені МО України, згідно Положення про Міністерство оборони України, як юридичної особи публічного права, мають право діяти лише Міністр оборони України та його заступники. Інші особи уповноважені виступати від імені Міноборони лише в якості представників, які уповноважуються керівництвом МО України або відповідними довіреностями, або на підставі наказів (нормативно-правових актів МОУ) у вигляді делегованих повноважень;
-факт припинення Міністром оборони України з 02 жовтня 2004 року повноважень ОСОБА_2 щодо надання дозволів на відчуження майна державних підприємств встановлений судом лише в 2010 році під час розгляду господарської справи № 30/257 (Постанова Вищого господарського суду України від 13 липня 2010 року), ревізор під час проведення вказаної ревізії у 2008 році не міг бути обізнаним про це, через що не міг виявити порушення пов`язане з укладенням оспорюваних договорів;
-судом достовірно не встановлено, а відповідачем не доведено, що позивач був обізнаний або міг довідатися про допущення порушень закону під час укладення оспорюваних договорів від № 1-ВБ від 03 липня 2006 року, № 8-ВБ/2 від 29 грудня 2006 року та № 26-ВБ від 30 травня 2007 року та порушення, у зв`язку з цим, прав і охоронюваних законом інтересів, раніше ніж 2018 року, а отже встановлена законом позовна давність на момент звернення прокурора до суду із позовом у цій справі не сплила, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для її застосування(т.1а.с.181-185)
У відзиві на апеляційну скаргуОСОБА_1  посилалась на те, що рішення суду є законним, обґрунтованим, постановленим з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Доводи відзиву, зокрема, зводяться до того, що:
-прокурор та позивач пред`явили позов про визнання недійсними договорів після спливу строку позовної давності;
-копія Акту документальної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП Мо України “Південьвійськбуд” за період з 01 жовтня по 18 листопада 2008 року, яка проведена з 06 листопада по 18 листопада 2008 року, містить висновки про зміну площі нерухомого майна, яке належало позивачу;
-нерухоме майно вибуло з володіння МО України в межах волі вказаного органу, на законних підставах;
-факт припинення Міністром оборони України повноважень ОСОБА_2 щодо надання дозволів на відчуження майна державних підприємств, встановлений судом в 2010 році під час розгляду господарської справи №30/257 (постанова Вищого господарського суду України від 13 липня 2010 року), не означає необізнаність МОУ як юридичної особи щодо змісту перевірки, адже ревізор, котрий її проводив, є працівником позивача, юридично значимі дії чи бездіяльність якого породжують для МОУ правові наслідки, в т.ч. впливають на початок перебігу строку позовної давності;
-відсутність в акті контрольно-ревізійної перевірки від 21 листопада 2008 року прямої вказівки на особу ОСОБА_1 як контрагента ДП МОУ «Південьвійськбуд» не спростовує те, що з тексту акту можна встановити порушення прав МОУ, а саме вибуття з державної власності внаслідок укладання договорів пайової участі частини будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ;
-в 2007 році шляхом направлення запитів до виконавчого комітету Одеської міської ради, яким видавались свідоцтва про право власності на нерухоме майно, або шляхом отримання відомостей із загальнодоступного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач міг дізнатися про нібито неправомірне відчуження на підставі Договорів на користь ОСОБА_1 частини приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , в результаті чого обсяг власності держави зменшився;
-з 06 грудня 2007року МО України могло дізнатися про порушення свого права, оскільки саме МО України уособлювало власника, який заявив у встановленому порядку про проведення реєстрації права власності на підставі свідоцтва від 02 листопада 2007року САВ №395982 на нежитлові приміщення площею вже 714 кв.м., а не 3153,3кв.м. згідно свідоцтва від 28 серпня 2007 року;
-згідно з п.1.1 договорів  від 03 липня 2006 року, від 01 червня 2007 року, від 29 грудня 2006 року, від 01 червня 2007 року, від 30 травня 2007 року, укладених  між ДП «Південьвійськбуд» в особі директора  ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , їх предметом є участь пайовика у фінансуванні будівництва з реконструкції 4-х поверхової адміністративної будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхового адміністративного корпусу за адресою: АДРЕСА_1 , та отримання у власність профінансованого паю у вигляді нежитлових офісних приміщень (т.1а.с.42,45,46,50);
-зі змісту умов спірних договорів вбачається, що вони передбачали виникнення у ОСОБА_1 - пайовика майнових прав на пай у вигляді конкретно визначеної площі у новозбудованій частині будинку при реконструкції та правом на отримання паю з подальшим оформленням його у власність вже у вигляді нерухомого майна після введення будинку в експлуатацію. В свою чергу у ДП «Південьвійськбуд», як Замовника будівництва існував обов`язок прийняти кошти пайового внеску, здійснити будівництво, ввести будинок в експлуатацію та передати пай для оформлення власності пайовиком;
-листом за вих.№ 10/260/1 від 03 лютого 2006 року ОСОБА_2 уповноважив «Південьвійськбуд» здійснити саме функції замовника будівництва з залученням пайових внесків третіх осіб, за наслідком чого були укладені спірні договори;
- з витягу з Єдиного реєстру довіреностей лист Міністра оборони України про скасування довіреності датований 01 квітня 2006 року, на підставі якого приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу внесла 10 квітня 2006 року відомості про скасування довіреності від 17 серпня 2004 року;
-на момент надання дозволу директору ДП «Південьвійськбуд» щодо залучення пайовиків для реконструкції будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , він був наділений повним обсягом повноважень;
- на момент надіслання листа директору ДП «Південьвійськбуд» щодо залучення коштів пайовиків для реконструкції будівлі за адресою: АДРЕСА_1 та укладення з ними договорів, він не був повідомлений у встановлений законом порядку про скасування довіреності, що свідчить про необізнаність останнього та порушення вимог ЦК України. У зв`язку з чим права та обов`язки, що виникли за наслідком вчинення передбачених дій за довіреністю зберігали чинність для особи, що видала довіреність(т.1а.с.203-214.)
У поясненнях до апеляційного суду  адвокат  Тищенко В.В. в інтересах  ОСОБА_1  посилалась на те,що Верховним Судом на момент подачі цих письмових пояснень розглянуті та прийняті постанови за аналогічними справами щодо нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:
-постанова по справі № 916/1807/18 від 30 липня 2019 року, відповідач ПП «Ліра 777»;
-постанова по справі №916/1808/18 від 30 липня 2019 року, відповідач ПП «Виробничо-комерційна фірма «АЛЬФА-ГРАНТ»;
-постанова по справі № 916/1805/18 від 27 серпня 2019 року, відповідач ТОВ «АДК І К, ЛТД»;
-постанова по справі № 916/1804/18 від 11 листопада 2019 року, відповідач ПП «ВКФ «Мікромегас»;
-постанова по справі №916/1806/18 від 18 грудня 2019 року, відповідач ТОВ «Центр реконструкції та будівництва».
У вказаних справах Верховний Суд касаційні скарги заступника військового прокурора Південного регіону України МО України залишено без задоволення, рішення попередніх інстанції без змін.
Зазаначала, що аналіз висновків постанов Верховного Суду за аналогічними справами зводиться до відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності (т.2а.с.4-7).
Правом відзиву на апеляційну скаргу інші учасники процесу не скористались.
Учасники судового процесу про дату, час та місце судового засідання призначеного на 18 жовтня 2022 року, повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин не подавали, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутність.

Позиція апеляційного суду 
Заслухавши суддю-доповідача, представника МО України Дубчака Д.В., який прийняв участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваними правочинами порушені права МО України, проте позивач пропустив строк позовної давності.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

Встановлені судом фактичні обставини справи
Встановлено, що наказом Міністра оборони України від 29 січня 1998 року №27 на базі розформованих військових частин та організацій створено ДП «Південьвійськбуд» та затверджено Статут підприємства (т.1а.с.12).
На балансовому обліку ДП«Південьвійськбуд» перебувала нежитлова адміністративна будівля площею 1696,9 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка відповідно до свідоцтва про право власності від 24 липня 2006 року (т.1а.с.21) та свідоцтва від 28 серпня 2007 року (т.1а.с.22), належала державі в особі Верховної Ради України.
Відповідно до п. 4.2 Статуту ДП «Південьвійськбуд», затвердженого 29 січня 1998 року Міністром оборони України, майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству (т.1а.с.16).
03 липня 2006 року між ДП «Південьвійськбуд» в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір №1-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі (т.1а.с.42).
01 червня 2007 року між вищевказаними особами було укладено додаткову угоду №1 до договору №1-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі (т.1а.с.45).
Згідно пункту 2.1. Договору на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі № 1-ВБ від 03 липня 2006 року сторони визначили, що «Пайовик» ( ОСОБА_1 ) зобов`язується профінансувати, як переможець аукціонних торгів, що відбулися 01 липня 2006 року по лоту №1 «Право на інвестування будівництва напівпідвальних приміщень, розташованих в цокольному поверсі прибудованого 5-поверхового адміністративного корпусу в АДРЕСА_1 , загальною площею 142 кв.м. (без перегородок, внутрішніх оздоблювальних робіт та інженерних мереж), виходячи із вартості одного м.кв. загальної площі - 1200 грн. на загальну суму 170 400 грн., в терміни згідно п.2.3 договору, а Замовник (ДП«Південьвійськбуд») побудувати та передати у власність пайовика пакет документації в обсязі, достатньому для оформлення свідоцтва на власність встановленим порядком, згідно чинного законодавства на нежитлові приміщення загальною площею 142 кв.м. в технічному стані згідно додатку № 2 до цього договору(т.1а.с.42-43).
29 грудня 2006 року між ДП «Південьвійськбуд» в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір №8-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі (т.1а.с.46).
01 червня 2007 року між вищевказаними особами було укладено додаткову угоду №1 до договору №8-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі (т.1а.с.49).
За пунктом 2.1. Договору на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі № 8-ВБ від 29 грудня 2006 року сторони визначили, що «Пайовик» ( ОСОБА_1 ) зобов`язується профінансувати, як переможець аукціонних торгів, що відбулися 26 грудня 2006 року по лоту №1 «Право на інвестування будівництва офісних приміщень, розташованих на 1 поверсі прибудованого 5 поверхового адміністративного корпусу в АДРЕСА_1 , загальною площею 15кв.м. (без перегородок, внутрішніх оздоблювальних робіт та інженерних мереж) виходячи із вартості одного м.кв. загальної площі - 3600 грн. на загальну суму 54 000 грн., в термін згідно п.2.3 договору, а Замовник (ДП «Південьвійськбуд») побудувати та передати у власність пайовика пакет документації в обсязі, достатньому для оформлення свідоцтва на власність встановленим порядком, згідно чинного законодавства на нежитлові приміщення загальною площею 15кв.м. в технічному стані згідно додатку № 2 до цього договору(т.1а.с.46-47).
30 травня 2007 року між ДП «Південьвійськбуд» в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір №26-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі (т.1а.с.50).
Згідно із пунктом 2.1. Договору на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі № 26-ВБ від 30 травня будівництво нежитлових приміщень, розташованих на 1 поверсі прибудованого 6-поверхового адміністративного корпусу в АДРЕСА_1 , загальною площею 37,3кв.м. (без перегородок, внутрішніх оздоблювальних робіт та інженерних мереж) виходячи із вартості одного м.кв. загальної площі - 487 грн. на загальну суму 18150 грн., а Замовник (ДП «Південьвійськбуд») побудувати та передати у власність пайовика пакет документації в обсязі, достатньому для оформлення свідоцтва на власність встановленим порядком, згідно чинного законодавства на нежитлові приміщення загальною площею 37,3кв.м. в технічному стані згідно додатку № 2 до цього договору(т.1а.с.50-51).
Передача відповідних площ нежитлових приміщень, а також отримання грошових коштів підтверджено актами прийому-передачі (т.1а.с.45 зворот, 49 зворот, 52).
Відповідно до свідоцтва про право власності від 16 жовтня 2007 року ОСОБА_1 стала власником нежитлових приміщень цокольного поверху загальною площею 137,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1а.с.53).
ОСОБА_1 стала власником нежитлових приміщень першого поверху загальною площею 14,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності від 16 жовтня 2007 року (т.1а.с.54).
Також ОСОБА_1 стала власником нежитлових приміщень першого поверху загальною площею 37,3 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності від 23 жовтня 2007 року (т.1 а.с.55).
Так, згідно з п.1.1 договорів їх предметом є участь пайовика, у фінансуванні будівництва з реконструкції 4-х поверхової адміністративної будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхового адміністративного корпусу за адресою: АДРЕСА_1 та отримання у власність профінансованого паю у вигляді нежитлових офісних приміщень.
За наслідками проведеної у 2006 - 2007 роках реконструкції адміністративної будівлі ДП МО України «Південьвійськбуд», розташованої за адресою: м.Одеса, вул.Армійська, 18-А, площа останньої збільшилася до 3135,3 м2 та свідоцтвом про право власності від 28 серпня 2007 року, серії ЯЯЯ №997664 підтверджено належність вказаної будівлі на праві власності державі | в особі МО України.
У цей же період ДП «Південьвійськбуд» укладено з рядом фізичних осіб договори про пайову участь у реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхової адміністративної будівлі в АДРЕСА_1 з правом викупу паю ДП «Південьвійськбуд».
Передача нежитлових приміщень підтверджено актами прийому-передачі (т.1а.с. 45- зворот, 49- зворот, 52).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
Згідно зі ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.
Так, ч.1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.
Згідно з ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Як вбачається з матеріалів справи, згідно із Преамбулою Статуту ДП МОУ «Південьвійськбуд», затвердженого наказом Міністра оборони України від 29 січня 1998 року № 27 та зареєстрованого Одеським міськвиконкомом 10 березня 1998 за реєстраційним №1534, підприємство засноване на майні Збройних сил України, яке є загальнодержавною власністю. Засновником підприємства є Міністерство оборони України орган управління майном (а.с.14-18).
Пунктом 6.1.4 Статуту ДП «Південьвійськбуд» передбачено здійснення контролю органом управління майном, тобто МО України, за ефективністю використання, збереженням закріпленого за ДП «Південьвійськбуд» державного майна.
Наказом Міністра оборони України від 29 січня 1998 року №27 на базі розформованих військових частин та організацій створено державне підприємство МО України «Південьвійськбуд» та затверджено Статут підприємства (т.1 а.с.12).
На балансовому обліку ДП МО України «Південьвійськбуд» перебувала нежитлова адміністративна будівля площею 1696,9 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка відповідно до свідоцтва про право власності від 24 липня 2006 року належала державі, в особі Верховної Ради України (т.1 а.с.21).
Відповідно до п. 4.2 статуту ДП «Південьвійськбуд», затвердженого 29 січня 1998 року Міністром оборони України, майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству (т.1а.с.16).
За наслідками проведеної у 2006 - 2007 роках реконструкції адміністративної будівлі ДП «Південьвійськбуд», розташованої за адресою: м. Одеса, вул.Армійська, 18-А, площа останньої збільшилася до 3135,3 кв.м та свідоцтвом про право власності від 28 серпня 2007 року, серії ЯЯЯ №997664 підтверджено належність вказаної будівлі на праві власності державі | в особі Міністерства оборони України.
У цей же період ДП «Південьвійськбуд» укладено з рядом фізичних осіб договори про пайову участь у реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхової адміністративної будівлі в АДРЕСА_1 з правом викупу паю ДП МОУ «Південьвійськбуд».
Прокурор посилається на те, що на виконання умов указаних договорів, окрім участі у фінансуванні проведення реконструкції адміністративної будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , після оплати ринкової вартості приміщень загальною площею 1454,6 кв.м вказаної будівлі, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 М1 ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_7 та ОСОБА_18 отримали у власність нерухоме майно, яке належить до державної власності, що за своєю правовою природою є відчуженням державного майна.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно наданий час право власності на нежитлові приміщення загальною площею 1454,6 кв.м., розташовані в будівлі ДП МОУ «Південьвійськбуд за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_9 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_12 , ОСОБА_24 , ОСОБА_3 , ОСОБА_25 та ОСОБА_18 .
Як встановлено судом, довіреністю, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., за реєстром №2369 від 17 серпня 2004 року, Міністр оборони України Марчук Є.К. уповноважив начальника Центрального управління МО України ОСОБА_2 на надання дозволу на відчуження майна державних підприємств (т.1а.с.36).
03 лютого 2006 року начальником Центрального спеціалізованого будівельного управління МО України Ісаєнко Д.В. за умови незадовільного технічного стану будівлі, не проведення протягом тривалого часу капітального та поточних ремонтів, а також відсутності у державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» достатнього обсягу власних обігових коштів для проведення реконструкції зазначеної будівлі, надано дозвіл директору Підприємства залучити пайовиків для реконструкції будівлі за адресою АДРЕСА_1 , за умови наступного переходу права власності на частину приміщень в рахунок погашення залучених пайових внесків третіх осіб слушною та такою, що підлягає реалізації шляхом укладання відповідних господарських угод(договорів)(а.с.35).
Враховуючи, що відомостей про стан приміщень та фінансовий стан державного підприємства не враховувався в договорах та не освітлювався в даній справі жодною стороною, тому суд дійшов правильного висновку, що лист від 03 лютого 2006 року не можна вважати згодою на відчуження нежитлових приміщень.
Тому посилання на лист від 03 лютого 2006 №10/260/1 у якому було визнано слушною пропозицію директора ДП «Південьвійськбуд» провести заходи по реконструкції будівлі за адресою: АДРЕСА_1 за рахунок пайових внесків третіх осіб до уваги не приймається, оскільки дозволу на відчуження майна вказаного державного підприємства наведений лист не містить, є неналежним доказом надання такої згоди Міністерством оборони України, оскільки видана ОСОБА_2 довіреність від 17 серпня 2004 року, якою останній був наділений повноваженнями, зокрема, щодо надання дозволів на відчуження майна державних підприємств, розпорядженням МО України від 02 жовтня 2004 року № 6828/з була скасована.
Вказана обставина встановлена у постанові Київського апеляційного господарського суду від 15 березня 2010 року у справі № 30/257, залишеній без змін постановою Вищого господарського суду України від 13 липня 2010 року, і має преюдиціальне значення під час розгляду даної справи, адже в обох справах приймає участь МО України, стосовно якого встановлено зазначену обставину(т.1а.с.37-41).
Як вбачається з витягу з Єдиного реєстру довіреностей лист Міністра оборони України про скасування довіреності датований 01 квітня 2006року, на підставі якого приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу внесла 10 квітня 2006 року відомості про скасування довіреності від 17 серпня 2004 року (т.1а.с.107-108).
Відповідно до ч.ч.2,3 ст.249 ЦК України, особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.
При цьому матеріали справи не містять доказів щодо вжиття будь-яких дій МОУ відносно повідомлення начальника ЦСБУ МО України Ісаєнка Д.В. про скасування довіреності від 17 серпня 2004 року.
Таким чином, факт скасування довіреності №2369 від 02 жовтня 2004 року є преюдиційним фактом відповідно до вимог ч.5 ст.82 ЦПК України.Обставини, щоб спростували даний факт суду надані не були, відповідачі таких тверджень не спростували.
Враховуючи зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на момент надіслання листа директору ДП «Південьвійськбуд» щодо залучення пайовиків для реконструкції будівлі за адресою АДРЕСА_1 , директор ДП «Південьвійськбуд» не було наділене повним обсягом повноважень щодо укладання договорів та відчуження майна.
Як зазначено вище, 03 липня 2006 року між ДП «Південьвійськбуд» в особі директора Ященка Г.В. та ОСОБА_1 укладено договір №1-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі та 01 червня 2007 року між вищевказаними особами укладено додаткову угоду №1 до договору №1-ВБ (т.1а.с.42,45).
29 грудня 2006 року між ДП «Південьвійськбуд» в особі директора Ященка Г.В. та ОСОБА_1 укладено договір №8-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі та 01 червня 2007 року між вищевказаними особами укладено додаткову угоду №1 до договору №8-ВБ (т.1а.с.46,49).
30 травня 2007 року між ДП «Південьвійськбуд» в особі директора ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір №26-ВБ на будівництво нежитлових приміщень в порядку пайової участі (т.1а.с.50).
Відповідно до свідоцтва про право власності від 16 жовтня 2007 року ОСОБА_1 стала власником нежитлових приміщень цокольного поверху загальною площею 137,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1а.с.53).
ОСОБА_1 стала власником нежитлових приміщень першого поверху загальною площею 14,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності від 16 жовтня 2007 року (т.1а.с.54).
Також ОСОБА_1 стала власником нежитлових приміщень першого поверху загальною площею 37,3 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності від 23 жовтня 2007 року (т.1 а.с.55).
02 листопада 2007 року вказане майно за інформацією державного реєстру речових прав на нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_1 (т.1а.с.56-57).
У той же час згідно зі ст.75 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати, віддавати в заставу майнові об`єкти, що належать до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах.
Тобто, ст.75 Господарського кодексу України не передбачено право ДП МОУ «Південьвійськбуд» на відчуження майна, а підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах приймати рішення щодо відчуження державного майна, а тому посилання відповідача на п.6.3. Статуту, яким передбачено, що керівник підприємства діє без довіреності від імені підприємства, укладає договори є безпідставними та не відповідають ст.75 Господарського кодексу України (т.1а.с. 18).
Враховуючи відсутність згоди МО України на укладення вказаних договорів за №1-ВБ, №8-ВБ, №26-ВБ внаслідок виконання яких державне нерухоме майно (спірні нежитлові приміщення) було відчужено ДП «Південьвійськбуд» на користь ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вказані договори від 03 липня 2006 року, 29 грудня 2006 року та 30 травня 2007 року, з укладеними до них додатковими угодами,суперечать приписам ч.5 ст.75 ГК України, а відтак підлягають визнанню недійсним відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України.
Оскільки згоди МО України ДП «Південьвійськбуд» на укладання договорів, результатом яких є набуття права власності на державне нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , не надавалася, будь-яких рішень про надання повноважень директору ДП «Південьвійськбуд» на укладання вказаних договорів Міністром оборони України не приймалось.
Таким чином, вищевказані договори в частині отримання профінансованого паю - нерухомого державного майна ДП «Південьвійськбуд», укладено всупереч актам цивільного законодавства, якими визначено особливий порядок відчуження майна державних підприємств, а відтак спрямовані на використання державної власності всупереч закону.
Більш того в ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Здійснивши аналіз положень статуту ДП ,,Південьвійськбуд, встановлену ч.5 ст. 75 ГПК України заборону відчуження належного йому державного майна без попередньої згоди органу, до сфери управління якого воно входить, та встановивши відсутність такої згоди, колегія суддів вважає, що зміст оспорюваних правочинів суперечить приписами ч.5 ст.75 ГК України.
З огляду на викладене, заступник військового прокурора Південного регіону України в інтересах МО України довів, що волевиявлення учасника правочинів 03 липня 2006 року, 29 грудня 2006 року та 30 травня 2007 року під час укладання вказаних договорів у даній справі було відсутнє.

Щодо заяви відповідача про застосування строку давності
Разом з тим 04 грудня 2018 року до суду першої інстанції адвокат Тищенко В.В. в інтересах ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, у якому заявила про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України у цій справі (т.1а.с.82).
Строком позовної давності захищаються обґрунтовані вимоги, необґрунтовані вимоги строком позовної давності не захищаються.
На зазначене звернула увагу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 травня 2017 року у справі №369/6892/15, підкресливши, що виходячи з вимог ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. 
Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.  
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмовою у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).
Так, ст. 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує.
Це означає те, що власник зобов`язаний цікавитись майном, дбати про його стан, вчиняти дії, передбачені чинним законодавством, з метою оформлення права власності.
Так, п.6.1.4 Статуту ДП «Південьвійськбуд», який затверджено наказом Міністра оборони України від 29 січня 1998 р. № 27, передбачено здійснення контролю органом управління майном, тобто Міністерством, за ефективністю використання, збереженням закріпленого за підприємством майна.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17.
Представником відповідача ОСОБА_1 надано до суду копія Акту документальної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства Міністерства оборони України “Південьвійськбуд” за період з 01 жовтня 2006 року по 18 листопада 2008 року, яка проведена з 06 листопада 2008 року по 18 листопада 2008 року під керівництвом старшого інспектора - ревізора відділу фінансового контролю у сфері виробництва та послуг Контрольно-ревізійного департаменту міністерства оборони України підполковника Шароварського В.В. за участю головного спеціаліста цього ж відділу службовця ОСОБА_26 , провідного спеціаліста службовця ОСОБА_27 та спеціаліста І категорії службовця ОСОБА_28 на підставі плану Контрольно-ревізійної роботи на II півріччя 2008 року та посвідчень директора Контрольно-ревізійного департаменту Міністерства оборони України від 05 листопада 2008 року №№ 234/438,439,440,441( т.1а.с.149-163).
В зазначеному Акті від 21 листопада 2008 року містяться висновки і стосовно спірного майна за адресою: АДРЕСА_1 . Наявність та зміст такого документу свідчить про те, що оригінал акту ревізії від 21 листопада 2008 року знаходиться в Департаменті внутрішнього аудиту МО України.
Крім того, до проведення вищезазначеної реконструкції ДП «Південьвійськбуд» належала 4-х поверхова адміністративна будівля загальною площею 1696,9 кв.м., а після реконструкції, введення об`єкта в експлуатацію та підписання актів прийому-передачі нежитлових приміщень у Підприємства залишилося 714,0 кв.м. нежитлових приміщень, на які останньому Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності від 02 листопада 2007року, а площа, що передана пайовикам згідно договорів 2421,3 кв.м., тобто розбіжності у площі нежитлових приміщень однозначно вказували на те, що з державної власності вибула значна частина об`єкту нерухомого майна.
В Акті контрольно-ревізійної перевірки ДП «Південьвійськбуд» від 21 листопада 2008 року № 234/43/230, підписаному посадовою особою Контрольно-ревізійного департаменту Міністерства, відображено обізнаність з приводу укладання за результатами проведених аукціонів договорів на пайову участь в реконструкції будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , після виконання яких ДП МОУ «Південьвійськбуд» належать 714,0 кв.м. приміщень цієї будівлі, що за площею стало менше, ніж до проведення реконструкції (т.1а.с.162). 
Відсутність в акті контрольно-ревізійної перевірки прямої вказівки на ОСОБА_1 як контрагента ДП МОУ „Південьвійськбуд не спростовує те, що з тексту акту можна встановити порушення прав Міністерства, а саме вибуття з державної власності внаслідок укладання договорів пайової участі частини будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, Міністерство оборони було обізнано з 2008 року з фактом передачі нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 у власність фізичних осіб та зміну площі нерухомого майна, яке їм належало.
Посилання прокурора та МО України на те, що перебіг позовної давності для даного спору розпочався з моменту отримання МО України листа військового прокурора від 23 серпня 2018 року є необґрунтованим, так як свідоцтво про право власності від 02 листопада 2007 року видавалося виконкомом Одеської міської ради саме державі в особі Міністерства оборони України та на його підставі 06 грудня 2007 року КП ОМБТІ та РОН було проведено державну реєстрацію права власності за державою в особі Міністерства оборони України, номер запису 5761 в книзі 70 неж- 100.
При цьому позов до суду був поданий прокурором 25 вересня 2018 року, майже через 11 років після набуття права власності відповідачем на спірні нежитлові приміщення.
Прокурор посилається на те, що про порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів на нерухоме майно - адміністративну будівлю ДП «Південьвійськбуд», розташовану за адресою: вул.Армійська, 18-А, м.Одеса, та наявні у ній нежитлові приміщення МО України довідалося лише з листа заступника військового прокурора Південного регіону України від 11 вересня 2018 року № 05/3-4192вих-18 є необґрунтованими.
З огляду на презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, прокурор не довив, що про порушення своїх прав позивач дізнався 11 вересня 2018 року, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у позові за пропуском строку позовної давності.
Крім того, доводи апелянта про необізнаність щодо нерухомого майна, яке належить МО України, що перебувало у ОСОБА_1 до уваги не приймаються, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 16 жовтня 2007 року, 23 жовтня 2007 року, 02 листопада 2007 року виконавчий комітет Одеської міської ради видав ОСОБА_1 відповідні свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення (т.1, а.с.53-54,55).
Тобто, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, саме свідоцтва на ім`я ОСОБА_1 зазначені, як підстава виникнення права власності.
Разом з тим, свідоцтва не оскаржувались позивачем, та правомірність їх видачі і виникнення (реєстрація) права власності на його підставі не входила до предмету спору та доказування по справі.
Таким чином, з огляду на викладене, доводи апелянта про те, що строк позовної давності не пропущений не підтверджено належними та допустимими доказами, оскільки безпосередньо на МО України покладено обов`язок з управління та обліку державного майна, а відтак МО України як розпорядник державного майна зобов`язаний здійснювати постійний контроль та моніторинг за ввіреним йому майном державної власності.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах за аналогічними справами щодо нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: у справі № 916/1807/18 від 30 липня 2019 року; у справі №916/1808/18 від 30 липня 2019 року; у справі № 916/1805/18 від 27 серпня 2019 року; у справі № 916/1804/18 від 11 листопада 2019 року; у справі №916/1806/18 від 18 грудня 2019 року.
Аналіз висновків постанов Верховного Суду за аналогічними справами зводиться до відмови у задоволенні позову у зв`язку зі спливли строків позовної давності, тому касаційні скарги заступника військового прокурора Південного регіону України (МО України) залишено без задоволення, рішення попередніх інстанції про відмову у позові без змін.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Викладені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновків щодо незаконності і неправильності судового рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Міністерства оборони України Дубчака Дмитра Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2019 року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 20 жовтня 2022 року.

Головуючий 

Судді: