УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 листопада 2022 року
м. Київ
справа № 127/12253/20
провадження № 51-3513 ск 22
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого         ОСОБА_4,
суддів:                 ОСОБА_5,ОСОБА_6,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2022 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 09 серпня 2022 року щодо останнього,
встановив:
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 серпня 2022 року, 
 ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він 18 березня 2020 року, приблизно о 19 год 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , знаходячись на кухні вказаної квартири, під час сварки зі своїм батьком ОСОБА_2 , реалізуючи умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень останньому, взяв до рук кухонного ножа, яким наніс потерпілому один удар в ділянку грудної клітки, чим заподіяв йому тяжкі тілесні ушкодження.
У касаційній скарзі захисник просить оскаржувані судові рішення змінити та призначити ОСОБА_1 покарання із застосуванням вимог статей 75, 76 КК України. В обґрунтування стверджує, що призначене засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без застосування приписів ст. 75 КК України є надто суворою мірою покарання. На думку захисника, при призначенні покарання судами попередніх інстанцій не в повній мірі враховано, що ОСОБА_1 за місцем проживання характеризується посередньо, раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, знаходиться під вартою з 19 березня 2020 року по даний час, цивільний позов не заявлено, закінчив школу інтернат та має розлади психіки і легку розумову відсталість з порушенням поведінки, позицію матері засудженого, яка просила суд не позбавляти його волі, у зв`язку з чим безпідставно не застосовано положення ст. 75 КК України щодо звільнення ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням. Також, зазначає, що суд апеляційної інстанції фактично не висловив свою думку щодо призначеного ОСОБА_1 покарання, оскільки у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали вказано, що суд вважає призначене ОСОБА_3 покарання достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченого. Окрім цього, захисник посилається на порушення апеляційним судом ч. 3 ст. 404 КПК України, оскільки, на його переконання, судом безпідставно відмовлено у повторному дослідженні доказів.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Колегія суддів касаційного суду вважає неспроможними доводи касаційної скарги захисника щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, у зв`язку з незастосуванням судами першої та апеляційної інстанцій, передбаченого ст. 75 КК України інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, з огляду на таке.
Вказані доводи за своїм змістом стосуються питання призначення покарання та звільнення від його відбування і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Призначення покарання та звільнення від його відбування, попри нерозривний взаємозв`язок з точки зору правових наслідків для засудженого, мають відмінну юридичну природу і є окремими заходами, які послідовно застосовуються судом у разі прийняття відповідного рішення. При цьому вирішення питання про обрання особі виду та розміру покарання передує вирішенню питання про звільнення від його відбування з випробуванням, що прямо випливає зі змісту положень ч. 1 ст. 75 КК України.
За правилами ст. 75 КК України (в редакції чинній на момент вчинення кримінального правопорушення) якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При цьому, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише у тому разі, коли для цього є умови і підстави, визначені ст. 75 КК України.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. 
Як слідує зі змісту оскаржуваного вироку, призначаючи ОСОБА_1 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за правопорушення пов`язані з громадською безпекою, перебуває на обліку, як сімейний кривдник, є особою з розумовою відсталістю легкого ступеня відхилення у поведінці.
При цьому судом враховано щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання та вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, як обставину, яка обтяжує покарання.
З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, керуючись статтями 50, 65-67 КК України, місцевий суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_1 можливе лише із застосуванням покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, у виді позбавлення волі.
Непогодившись із вироком суду захисник ОСОБА_7 звернувся із апеляційною скаргою, яка за змістом є аналогічною до касаційної скарги, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.
Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що при призначенні обвинуваченому покарання місцевий суд дотримався вимог КК України, та вирішуючи питання щодо виду і розміру призначеного покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного і призначив 
ОСОБА_1 покарання, яке є достатнім для його виправлення і перевиховання.
Разом з тим, вказівка у мотивувальній частині прізвища засудженого як « ОСОБА_3 », замість ОСОБА_1 , є опискою та не впливає на зміст оскаржуваної ухвали та висновки суду, а тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині не заслуговують на увагу.
На переконання колегії суддів Верховного Суду, призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, за наведеного у касаційній скарзі обґрунтування виключає можливість стверджувати про явну невідповідність призначеного ОСОБА_1 покарання особі засудженого через суворість в аспекті положень ст. 414 КПК України.
Окрім цього, перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника в частині не застосування судом першої інстанції інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд дійшов вірного висновку, що встановлені судом дані про особу обвинуваченого вказують на те, що він не оцінює критично свою поведінку, та для виправлення і перевиховання ОСОБА_1 необхідний певний строк ізоляції від суспільства, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
Доводи касаційної скарги про неповне врахуванням судом інших обставин, про які вказує захисник, є непереконливими та такими, що не впливають на висновки судів щодо призначеного засудженому покарання та порядку його відбування.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_1 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом ч. 3 ст. 404 КПК України, за наведеного обґрунтування, є неспроможними з огляду на таке.
За приписами ч 3 ст. 404 КПК України повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. 
Як слідує зі змісту касаційної скарги, клопотання захисника про повторне дослідження доказів не містило обґрунтованих мотивів щодо необхідності повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження щодо особи обвинуваченого. 
Повторне дослідження обставин є правом, а не обов`язком суду. Відмова у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів /обставин, а про відсутність законних підстав та переконливих доводів про таку необхідність.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання, визначення порядку його відбування та справедливості обраного йому заходу примусу, захисником у касаційній скарзі не наведено. 
З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2022 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 09 серпня 2022 року щодо останнього.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_4                                 ОСОБА_5                      ОСОБА_6