Номер провадження: 22-ц/813/7382/22 
Справа № 947/68/22
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О.І.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2022 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 947/68/22
Номер провадження: 22-ц/813/7382/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
- за участю секретаря судового засідання – Зеніної М.О.,

учасники справи: 
- позивач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», 
- відповідач –  ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за ст. 625 ЦК України за договором кредиту, за апеляційною скаргою адвоката Байрамова Олександра Володимировича, діючого від імені Акціонерного товариства «Альфа-Банк», на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Калашнікової О.І. 02 червня 2022 року, повний текст рішення складений 02 червня 2022 року,

встановив:
2. Описова частина
2.1 Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі – Банк) звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за ставкою 3 відсотка на кредитну заборгованість у сумі – 1 240 558,07 грн..
Банк обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 13 березня 2008 року АКБ СР «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 уклали кредитний договір №665-Ф03.10/42, за умовами якого Банк надав, а позичальник отримав кредит в сумі – 188 198 доларів США на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, зі сплатою відсотків у розмірі - 13% річних, комісій у розмірі та порядку, визначеному договором, строком - до 12 березня 2018 року. 
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 13.03.2008 року АКБ СР «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 уклали іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку Банку земельну ділянку, площею - 0,0430 га., АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_1 ..
Рішенням Київського райсуду м. Одеси від 20.06.2017 року, ухваленим у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АКБ СР «Укрсоцбанк») встановлено, що позичальник свої зобов`язання за договором кредиту не виконувала належним чином, внаслідок чого станом на 12.02.2016 року заборгованість ОСОБА_1 за договором кредиту складала - 13 783 978,57 грн. (що на той час дорівнювало - 528 452,46 долара США), з яких: - 4 788 996,92 грн. (або 183 601,36 долара США) - борг за кредитом; - 4 683 095 грн. (або - 179 541,28 долара США) - заборгованість за відсоткам; - 2 542 292,23 грн. (або - 97 466,82 долара США) - пеня за несвоєчасне повернення кредитних коштів; - 1 769 594,2 грн. (або - 67 843 долара США) - пеня за несвоєчасну сплату відсотків. Зазначеним судовим рішенням позов Банку до ОСОБА_1 задоволено. В рахунок погашення боргу за кредитним договором №665-Ф03.10/42 звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 13 березня 2008 року на земельну ділянку, площею - 0,0430 га., АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_1 .. Рішення суду набрало законної сили.
АТ «Альфа Банк» є правонаступником АТ «Укрсоцбанк» внаслідок реорганізації з 15.10.2019 року. Банк вказує, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 11.11.2021 року має заборгованість за ставкою 3% на кредитну заборгованість в сумі - 1 240 558,07 грн.. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на положення ст. 625 ЦК України і розраховує заборгованість за період з 11.11.2018 року по 11.11.2021 року (а. с. 2 - 5).

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 червня 2022 року відмовлено у задоволенні вищевказаного позову Банку.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції не отримав належних доказів щодо виконання рішення Київського райсуду м. Одеси від 20.06.2017 року, яким в рахунок погашення боргу за кредитним договором №665-Ф03.10/42 звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 13 березня 2008 року на земельну ділянку, площею - 0,0430 га., АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_1 шляхом реалізації предмету іпотеки з прилюдних торгів. Відсутні докази того, що позивач звертався в установленому законом порядку до виконавчої служби про примусове виконання судового рішення. За таких обставин, суд першої інстанції вважав позов Банку недоведеним (а. с. 46 - 49).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Байрамов О.В., діючий від імені АТ «Альфа-Банк»,в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позову Банку в повному обсязі.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт, посилаючись на низку норм матеріального права, зазначає про те, що рішенням Київського районного суду від 20.06.2017 року по справі № 520/4110/16-ц зафіксовано суму боргу в розмірі – 13 783 978,57 грн., яка стягнута з ОСОБА_1 .У свою чергу, відповідачка неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує істотні умови Кредитного договору, в результаті чого станом на 11.11.2021 має заборгованість за ставкою 3% на кредитну заборгованість у розмірі – 1 240 558,07 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а. с. 52 - 55).

3. Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.07.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Байрамова Олександра Володимировича, діючого від імені Акціонерного товариства «Альфа-Банк», на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 червня 2022 року.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.08.2022 року призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи у приміщенні Одеського апеляційного суду. 
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, строк знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

4. Мотивувальна частина
4.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна Банку підлягає задоволенню частково.

4.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

13.03.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №665/Ф03.10/42, за умовами якого кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 188 198,00 доларів США, зі сплатою - 13% річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначених в додатку №1 до цього договору, що є його невід`ємною частиною, з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту - до 12 березня 2018 року (включно), на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до п. п. 1.2., 1.3. кредитного договору №665/Ф03.10/42 від 13.03.2008 року кредит надається позичальнику на наступні цілі: - купівля земельної ділянки. 
У якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, комісій, можливої неустойки (пені, штрафу), а також інших витрат щодо задоволення вимог кредитора за договором, кредитор в день укладення кредитного договору з позичальником укладає іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме - земельну ділянку, загальною площею - 0,0430 га., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , для придбання якої, згідно п. 1.2. цього договору, надається кредит, заставною вартістю - 1 188 000,00 грн., що за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього договору еквівалентно сумі - 235 247 доларів 52 цента США.
Згідно п. п. 3.3.7., 3.3.8. кредитного договору №665/Ф03.10/42 від 13.03.2008 року позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному п. п. 1.1., 2.10. цього договору та комісії в розмірах та в порядку, передбачених цим договором. Своєчасно та в повному обсязі погашати ануїтетні платежі за фактичний час його виростання та можливими штрафними санкціями в порядку визначеному п. 1.1. цього договору.
Відповідно до п. п. 4.1., 4.3. зазначеного кредитного договору, у разі прострочення позичальником термінів сплати ануїтетних платежів, визначених п. 1.1.1. цього договору, а також комісій, передбачених умовами цього договору, що визначені у додатку до цього договору, що є його невід`ємною частиною, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, що діє у період прострочення. У разі порушення позичальником вимог п. п. 3.3.2.-3.3.5., 3.3.7.-3.3.17. цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 3 процента від суми фактичної заборгованості за кредитом та нарахованими процентами, за кожний випадок.
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 13.03.2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е., зареєстрований в реєстрі за №543, відповідно до умов якого, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту №665/Ф03.10/42 від 13 березня 2008року, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, наступне нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця в майбутньому після одержання державного акту на право власності на земельну ділянку, а саме - земельну ділянку, площею - 0,0430 га., кадастровий номер 5110136900:41:020:0037, цільове призначення земельної ділянки – для ведення індивідуального садівництва, яка розташована за адресою - АДРЕСА_1 , та придбана іпотекодавцем за договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е., 13 березня 2008року за реєстровим номером 535, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 13 березня 2008 року за №2754489.
ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є - АТ «Альфа-Банк», 13.04.2016 року звернулося до Київського районного суду м. Одеси з позовом до  ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточнень до позовної заяви, просило суд в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту №665-Ф03.10/42 від 13.03.2008 року у розмірі - 13 783 978,57 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - земельну ділянку, площею - 0,0430 га., що розташована за адресою - АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1  на праві приватної власності, шляхом реалізації предмету іпотеки з прилюдних торгів, ціну встановити на рівні, не нижчому за - 1 039 443,00 грн..
Заочним рішенням Київського райсуду м. Одеси від 20.06.2017 року задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є - АТ «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
В рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором №665-Ф03.10/42 від 13 березня 2008 року у розмірі - 13 783 978 гривень 57 копійок, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 13 березня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е., зареєстрований в реєстрі за №543, а саме - земельну ділянку, площею - 0,0430 га., яка розташована за адресою - АДРЕСА_1 , та належить  ОСОБА_1 на праві приватної власності, шляхом реалізації предмету іпотеки з прилюдних торгів, встановивши ціну на рівні, не нижчому за - 1 039 443 гривень 00 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі - 17 820 грн. 00 коп..
Рішенням Київського райсуду м. Одеси від 20.06.2017 року, ухваленим по справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АКБ СР «Укрсоцбанк») встановлено, що позичальник свої зобов`язання за договором кредиту не виконувала належним чином, внаслідок чого станом на 12.02.2016 року заборгованість ОСОБА_1 за договором кредиту складала - 13 783 978,57 грн. (що на той час дорівнювало - 528 452,46 долара США), з яких: - 4 788 996,92 грн. (або - 183 601,36 долара США) - борг за кредитом; - 4 683 095 грн. (або - 179 541,28 долара США) - заборгованість за відсоткам; - 2 542 292,23 грн. (або - 97 466,82 долара США) - пеня за несвоєчасне повернення кредитних коштів; - 1 769 594,2 грн. (або - 67 843 долара США) - пеня за несвоєчасну сплату відсотків. В рахунок погашення зазначеного боргу за кредитним договором №665-Ф03.10/42 звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 13 березня 2008 року, а саме на - земельну ділянку, площею - 0,0430 га., АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_1 .. Рішення суду набрало законної сили.
Між сторонами виникли правовідносини з кредитного договору.

4.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог, але помилився щодо мотивів такої відмови.

4.4 Мотиви відхилення/прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі 

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.
Згідно із статями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3  річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначено, що «в постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України». У справі № 3-1522гс16 між сторонами не існувало натурального зобов`язання і тому висновок у справі № 3-1522гс16 не може бути застосований у справі, що переглядається. У справі, що переглядається ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача 3 % річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 04 червня 2014 року по 22 жовтня 2015 року. Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2006 року № 15.3/СЖ-229.06.2 у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3 % річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні».
Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України).
Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (пункт 4 частини першої статті 602 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що: натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності. 
Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. 
Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. 
Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги.
Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
У справі, що переглядається Банк просить стягнути з ОСОБА_1 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 11.11.2018 року по 11.11.2021 року.
3 % річних нараховані на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов`язань ОСОБА_1 по кредитному договору сплив.
Банк позову про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості) не пред`явив.
Так, мотивуючи відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув увагу, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора – обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
За таких обставин, у задоволенні позовних вимог Банку слід відмовити в зв`язку з тим, що позов про стягнення 3 % річних, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. 
Тому, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні цих позовних вимог, але помилився щодо мотивів такої відмови.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20.
Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

4.6 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Банку є частково доведеними, а тому її треба задовольнити частково.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Оскільки висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову Банку не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову, за вищевказаного обґрунтування.

4.8 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Байрамова Олександра Володимировича, діючого від імені Акціонерного товариства «Альфа-Банк», – задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 червня 2022 року– змінити в частині обґрунтування підстав відмови у задоволені позову, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.

В решті рішення – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 20 грудня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе