КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
28 вересня 2022 року
 
м. Київ
 
справа №355/50/21
 
провадження №22-ц/824/8252/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)
суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф. 
 
учасники справи:
 
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»
відповідач  -   ОСОБА_1 
 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 
 
на рішення Баришівського районного суду Київської області від 28 березня 2022 року у складі судді Червонописького В.С. 
 
у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
В С Т А Н О В И В:
У січні 2021 року представник АТ КБ «Приватбанк» - Ляр Д.Ю. звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 67 637,92 грн та судових витрат.
Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, підписавши Анкету-заяву №б/н від             02 квітня 2010 року. 
Позивач зазначав, що банк свої зобов`язання перед відповідачем відповідно до укладеного договору виконав в повному обсязі, надавши можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту.
Проте ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором порушила, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість перед банком, яка станом на                    30 листопада 2020 року становила 67 637,92 грн та складалась із: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 56 039,49 грн; заборгованість за нарахованими відсотками у розмірі 0,00 грн; заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 11 598,43 грн; заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 у розмірі 0,00 грн; заборгованість за комісією у розмірі 0,00 грн та заборгованість за пенею у розмірі 0,00 грн.
На підставі викладеного позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 28 березня 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 02 квітня 2010 року у розмірі 56 039,49 грн.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з указаним рішенням, 17 червня 2022 року відповідач ОСОБА_1 звернулася безпосередньо до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, оскільки вважає рішення суду таким, що не ґрунтується на вимогах закону, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційну скаргу мотивує тим, що 25 жовтня 2019 року її мобільний телефон, на якому встановлено мобільний додаток «Приват24» з закріпленням банківських карт, було викрадено. 
Вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від                   19 січня 2021 року (справа №355/1856/19, провадження 1-кп/373/50/21) визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України, ОСОБА_2 . Встановлено, що грошові кошти з кредитного рахунку                   ОСОБА_1 були протиправно перераховані на карту ОСОБА_2 , внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 02 квітня 2010 року у розмірі 67 637,92 грн. Зазначає, що дана обставина не була врахована судом першої інстанції.
Зауважує, що 25 жовтня 2019 року, помітивши факт зникнення телефону, апелянт відразу повідомила про факт крадіжки співробітникам банку та звернулась з проханням заблокувати рахунки, які відкриті в АТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_1 , а отже вжила необхідних заходів, передбачених у випадку крадіжки картки Умовами і правилами надання банківських послуг, що виключає можливість стягнення з останньої заборгованості, яка виникла не з її вини.  
Уважає, що вона не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача.
22 серпня 2022 року представник позивача АТ КБ «Приватбанк» - Рожко С.М. подав до Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі. 
Зазначає, що відповідач не заперечувала той факт, що вона користувалась банківським рахунком, а також те, що між нею та позивачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а отже між сторонами був укладений кредитний договір. 
Уважає, що відповідач має на меті збагатитись за рахунок отриманих вироком суду коштів на відшкодування збитків, яких фактично не понесла.   
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України  розгляд справи здійснюється  у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до  п.1 ч.1  ст. 274 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 28 березня 2022 року оскаржується відповідачем в апеляційному порядку лише в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 56 039,49 грн, а тому в іншій частині апеляційним судом не перевіряється.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту, суд першої інстанції виходив з того, відповідачем було визнано факт існування договірних відносин з Приватбанком, що відображено у відзиві від 31 травня 2021 року, проте фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті.
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Судом першої інстанції встановлено, що 02 квітня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем було підписано анкету-заяву №б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно з умовами якої остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка.
Положеннями анкети-заяви визначено, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг. Підписавши анкету-заяву відповідач підтвердила, що вона ознайомлена з Умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами банку, які розміщено на офіційному сайті банку www.privatbank.ua.
Відповідач ознайомилася з Умовами та правилами надання банківських послуг на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом відповідача у Анкеті-заяві та її особистими запевненнями щодо ознайомлення з умовами та тарифами на сайті банку.
Факт існування вказаних договірних відносин відповідач визнала під час розгляду справі, що відображено у відзиві на позовну заяву від 31 травня 2021 року (а.с.94-101).
На підтвердження факту укладення кредитного договору банком надано копію анкети-заяви від 02 квітня 2010 року, виписку по рахунку ОСОБА_1 , розрахунок заборгованості станом на 30 червня 2019 року та 30 листопада 2020 року, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідку про видані кредитні картки, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, а також копію паспорта відповідача.
Згідно з доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості за договором про надання банківських послуг станом на 30 листопада 2020 року у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 67 637,92 гривень, з яких: 56 039,49 грн - заборгованість за тілом кредиту; 11 598,43 грн - заборгованість за простроченими відсотками.
Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1ст. 1055 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних справа та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
За змістом статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку та, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до статті 1056-1 ЦК розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Виходячи з вимог частини другої статті 1050 та частини другої статті 1054 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати від боржника повернення всієї суми кредиту.
При порушенні зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Матеріалами справи також установлено, що вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2021 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, а також в рамках цивільного позову стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1                    67 553, 39 грн в рахунок матеріальних збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням. 
Зазначений вирок набрав законної сили, а позивачеві 19 лютого 2021 року видано виконавчий лист.
Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, відповідач отримала право вимоги до ОСОБА_2 про стягнення на її користь грошових коштів у сумі 67 553,39 грн, що первісно надавалися АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 за укладеним 02 квітня 2010 року кредитним договором.
В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що вона одразу 25 жовтня 2019 року після викрадення картки зверталася до банку і повідомляла про факт викрадення кредитної картки та в подальшому про наявність кримінального провадження по даному факту.
Так, у п. 1.1.2. 12 та п. 1.1.5.5 «Умов та Правил надання банківських послуг» (далі-Правила), що є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування, передбачено, що у разі якщо власнику карти відомі відомості про незаконне використання карти, власник карти зобов`язаний в триденний строк після усної заяви про втрату карти, стіккера PayPass, PIN-коду надати в банк чіткий виклад обставин втрати картки, стіккера PayPass, PIN-коду і наявні відомості про незаконне використання; банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки Клієнта, Карту, контрольну інформацію Клієнта, відправленому в SMS - повідомленні ПіН - коді, Ідентифікаторі користувача, паролях системи Приват24, паролі (ніку) MobileBanking або проведених Клієнтом операціях стане відомо іншим особам внаслідок несумлінного виконання Клієнтом умов їхнього зберігання і використання та/або прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв`язку під час використання цих каналів.
Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.
За правилами п. 14.16 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.
Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 після викрадення її мобільного телефону, на який встановлено мобільний додаток «Приват24» з закріпленням банківських карт, з відповідною заявою, як це передбачають вимоги п. 1.1.2. 12 Умов та Правил надання банківських послуг, до банку не зверталася, а лише 16 квітня 2021 року надіслала лист голові правління АТ КБ «ПриватБанк», за яким погодилась виплатити заборгованість після виконання вироку Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2021 року.
Таким чином, доводи відповідача, що вона не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача та повідомила у передбачений спосіб банк про викрадення її телефону, що виключає можливість стягнення з останньої заборгованості, яка виникла не з її вини, не заслуговують на увагу суду та є безпідставними з огляду на те, що кредитні кошти, які знаходились на картковому рахунку ОСОБА_1 , та які відповідно до вироку суду були використані неправомірно іншої особою, не є коштами, що належать безпосередньо відповідачеві, а є кредитними коштами, власником яких виступає                   ПАТ КБ «Приватбанк», а тому за умови, що вироком суду на користь відповідача було стягнуто незаконно використані з її рахунку кредитні кошти, такі кошти підлягають стягненню на користь банку.
Окрім того, на час здійснення переказів коштів від 25-26 жовтня 2019 року у відповідача вже існувала заборгованість за кредитним договором у сумі 13 866,51 грн, що підтверджується випискою грошових коштів, яка міститься в матеріалах справи, і яка не була нею сплачена на час пред'явлення даного позову.
Виходячи з викладеного, колегія вважає, що суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за кредитним договором у розмірі 56 039,49 грн, оскільки  фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового, а тому, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 28 березня 2022 року в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

           Головуючий                                                                             В.А. Кравець
 
Судді                                                                                             О.Ф. Мазурик
 
                                                                                                                   О.В. Желепа