ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2022 року	Львів	Справа № 380/8898/21 пров. № А/857/10587/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Улицького В.З., Шавеля Р.М.
при секретарі судових засідань:                     Юник А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення    Львівського окружного адміністративного суду    від 08 червня 2022 року    у справі № 380/8898/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -
ВСТАНОВИВ:
02.06.2021р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у якому просив суд:
-визнати дії щодо заповнення особової картки працівника форма № П-2 протиправними та зобов`язати утриматися від вчинення таких дій;
-зобов`язати заповнити особову картку державного службовця; 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.06.2022р. в позові відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права просить суд, скасувати рішення першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задоволити.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.
ст.229 КАС України передбачено, що фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
07.06.2010р. Наказом ІНФОРМАЦІЯ_2 №113-пр ОСОБА_1 прийнятий на посаду начальника групи окремої команди воєнізованої охорони. (а.с.150)
Судом першої інстанції встановлено, шо у зв`язку з прийняттям на роботу з 07.06.2010р. на працівника ОСОБА_1 на виконання вищевказаного наказу в ІНФОРМАЦІЯ_2 заведена особова картка працівника  форма № П-2.( а.с. 13; а.с.153)
Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_3  від 06.03.2012р. № 24-ос  позивач призначений на посаду заступника начальника команди воєнізованої охорони відділу організації повсякденної діяльності. ( далі по тексту –«ВОХОР)  (а.с 151)
13.03.2017р. Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 № 23-ОС «Про звільнення» ОСОБА_1 , заступника начальника команди воєнізованої охорони відділу організації повсякденної діяльності звільнено з 13.03.2017р. за власним бажанням. (ст. 38 Кодексу законів про працю України.)
15.11.2019р. Наказом Командира військової частини НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 № 322-ОС, скасовано п.1 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 13.03.2017р. № 23-ос про звільнення з роботи ОСОБА_1 , заступника начальника команди воєнізованої охорони відділу організації повсякденної діяльності штабу, за ст.38 Кодексу законів про працю України з 13.03.2017р. (а.с. 59). Підстава: рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.09.2019р. у справі № 1340/5782/18.
Позивач вважає, що відповідач вчинив протиправні дії, оскільки безпідставно заповнив особову картку працівника ОСОБА_1 (типова форма № П-2) та не заповнив його особову картку державного службовця, у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Інструкція з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затверджена наказом Міністерства оборони України 26.05.2014 № 333 визначає:
- організацію і порядок обліку в мирний час і в особливий період осіб офіцерського, рядового, сержантського і старшинського складу, курсантів і працівників Збройних Сил України (далі - особовий склад) в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах і організаціях, на кораблях і в підрозділах;
- завдання і види обліку, призначення облікових документів, порядок їх складання і ведення; 
- обов`язки посадових осіб, відповідальних за організацію і ведення обліку особового складу; 
- порядок персонального обліку безповоротних втрат особового складу в особливий період; порядок видання, обліку, зберігання, розсипки наказів по особовому складу і облікових документів.
Із змісту п 2.1.- п 2.2 розділу 2 Інструкції № 333 видно, що у штабі військової частини на особовий склад ведуться, зокрема, особові картки на працівників (далі - особові картки) за типовою формою первинного обліку № П-2 «Особова картка працівника», затвердженою наказом Державного комітету статистики України та Міністерства оборони України від 25.12.2009 №495/656.
Працівники у штабі військової частини обліковуються за особовими картками на працівників, трудовими книжками, книгами штатно-посадового обліку особового складу, книгами тимчасово відсутнього і тимчасово прибулого до військової частини особового складу і за добовою відомістю.
В п.17 ч.1 ст.4 КАС України видно, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба)' патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
п.4 розділу 1 Положення про воєнізовану охорону Державної прикордонної служби України (далі - ВОРОХ), яке затверджене Наказом Міністерства внутрішніх справ України 26.05.2015р. №612, передбачено, що на підрозділи «ВОХОР» Держприкордонслужби покладаються такі завдання: охорона та оборона об`єктів органів Держприкордонслужби; охорона військових містечок, адміністративних будівель та об`єктів органів Держприкордонслужби; несення служби на КПП органів Держприкордонслужби; несення служби в парках.
п.3 розділу 2 Положення, передбачає, що прийняття громадян на роботу до підрозділів ВОХОР здійснюється відповідно до вимог Кодексу законів про працю України та цього Положення. Особовий склад підрозділів «ВОХОР» призначається на посади (звільняється з посад) начальником органу Держприкордонслужби відповідно до вимог чинного трудового законодавства України (п.7 розділу 2 Положення).
Колегія суддів звертає увагу апелянта на ту обставину, що поняття «публічна служба» та «державна служба» не є тотожними.
ч.1 ст.1 Закону України «Про державну службу» встановлено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:
1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 
2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;
3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 
4) здійснення державною нагляду та контролю за дотриманням законодавства;
5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 
6) управління персоналом державних органів; 
7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
ч.2 ст.1 Закону України «Про державну службу» зазначено, що державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Згідно ст.21 Закону України «Про державну службу» вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без - проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом: Особа, яка вступає на посаду державної служби вперше, набуває статусу державного службовця з дня публічного складення нею Присяги державного службовця, а особа, яка призначається на посаду державної служби повторно, - з дня призначення на посаду.
Як видно з матеріалів справи, позивач призначений на посаду на підставі заяви, без проведення конкурсу. Присяги державного службовця при призначенні на посаду останній не складав.
Із змісту довідки від 23.04.2019р. №30/247 видно, що у Військовій частині НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 посад державних службовців відповідно до штатного розпису немає.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта також  на те, що ч.1 ст.86 Закону України «Про державну службу» передбачає, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкт призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.
      При цьому,   ОСОБА_1 звільнено на підставі його особистої заяви, яка подана відповідно до вимог ч.3 ст.38 КЗпП України, а не на підставі ч.1 ст.86 Закону України «Про державну службу», а отже позивач не перебував на державній службі, а працював по трудовому договорі.
      Із змісту ст.2 КАС України видно, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, наведеними нормами процесуального закону передбачено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою саме ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Перевіряючи при цьому правомірність оскаржуваного у справі рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, адміністративний суд перевіряє, серед іншого, чи не порушено право особи на участь у процесі прийняття рішення.
Згідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У Рішенні Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року № 6-зп Суд зазначив, що ч.2 ст.55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.
Крім того, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч.1, ч.2 ст.55 Конституції України, ст. 2, ст.5 КАС України.
При цьому обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.
Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.
У Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.
Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.
При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.
Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003).
Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.
Крім того, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.
При цьому, порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі № 800/301/16, гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.
Колегія суддів зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи -позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.
Аналогічний висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 802/2474/17-а.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що  особова картка не створює конкретних правових наслідків для позивача, а носить лише інформаційний характер, оскільки не породжує виникнення, зміну або припинення прав, обов`язків відповідач, а містить виключно інформацію про загальні відомості про особу.( прізвище, ім`я, по батькові, рік народження, освіта, місце роботи, професія, родинний стан місце проживання, місце реєстрації, відомості про військовий облік, призначення та переведення, відпустки, звільнення). п.2.1 Інструкція № 333.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів  вважає, що особова картка працівника не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а саме - індивідуальним актом, у розумінні ст.4 КАС України, оскільки носить інформаційний характер та не створює для ОСОБА_2 чи інших осіб певних правових наслідків, відповідно, не порушує права та інтереси позивача.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) діяв в межах повноважень та у спосіб що визначені Конституцією та законами України. Зокрема, відповідач правомірно заповнив особову картку ОСОБА_2 за типовою формою первинного обліку № П-2, і в даному випадку відсутні підстави для заповнення особової картки державного службовця.
Крім того, відповідач не порушив права та інтереси позивача загальною інформацією яка викладена в особовій картці останнього.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Також згідно  п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
В ст.242 КАС України видно, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
 Керуючись ст.ст.229,308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення    Львівського окружного адміністративного суду    від 08 червня 2022 року    у справі № 380/8898/21 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	Р. М. Шавель  	
          У зв`язку з перебуванням колегії суддів: Бруновської Н.В., Улицького В.З., Шавеля Р.М. у щорічній відпустці, повний текс рішення виготовлено  03.10.2022р.