Постанова
Іменем України
23 вересня 2022 року 
м. Київ
справа № 686/11087/20
провадження № 61-19694св21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
заявник (стягувач) - ОСОБА_1 ,
боржник -  ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 лютого 2021 року у складі судді Мазурок О. В. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 02 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Грох Л. М., Гринчука Р. С., Костенка А. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду. 
Клопотання обґрунтоване тим, що 25 квітня 2019 року рішенням районного суду м. Ключборку (Республіка Польща) у справі за позовом малолітньої ОСОБА_3 , яку представляє мати ОСОБА_4 , проти ОСОБА_5 про стягнення аліментів, присуджено від відповідача ОСОБА_5 на користь малолітньої позивачки ОСОБА_3 аліменти у розмірі 500 злотих, щомісячно, починаючи                          з 26 листопада 2018 року авансом до 10 числа кожного місяця із законними відсотками у випадку затримки платежу, в руки матері малолітньої позивачки ОСОБА_6 . Рішення набрало законної сили 10 травня 2019 року.
Просила суд визнати рішення районного суду м. Ключборку від 25 квітня 2019 року про стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 , яку представляє мати ОСОБА_1 , аліментів у розмірі 500 злотих щомісячно, починаючи з 26 листопада 2018 року авансом до 10 числа кожного місяця із законними відсотками у випадку затримки платежу та надати дозвіл на примусове виконання цього рішення.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 лютого 2021 року, яка залишена без змін постановою Хмельницького апеляційного суду                     від 02 листопада 2021 року, клопотання ОСОБА_1  про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду задоволено. Дозволено примусове виконання на території України рішення районного суду м. Ключборку від 25 квітня 2019 року про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 , яку представляє мати ОСОБА_1 , у розмірі 500 злотих щомісячно, починаючи з 26 листопада 2018 року авансом до 10 числа кожного місяця із законними відсотками у випадку затримки платежуякого-небудь частку платежу в році матері малолітньої позивачки ОСОБА_1 . 
Задовольнивши клопотання, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що рішення суду про стягнення аліментів набрало законної сили, боржник ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про розгляд справи судом у Республіці Польща, тому відсутні підстави для відмови у примусовому виконанні рішення іноземного суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 лютого 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 02 листопада 2021 року, просив їх скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Суди встановили належне повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи у Респуліці Польща на підставі недопустимих доказів, не перевірили чи було здійснено його виклик відповідно до Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 24 травня 1993 року, який ратифікований 04 лютого 1994 року (далі -Договір про правову допомогу). У матеріалах справи немає документа про вручення йому виклику в судове засідання уповноваженим органом.
Суд апеляційної інстанції необгрунтовано відхилив доводи ОСОБА_2 , що відсутні докази того, що поштове відправлення, одержувачемякого зазначено «ОСОБА_2 батько», отримано та зареєстроване поштовим відділенням на території України. Крім того, в ньому відсутній підпис будь-якої особи.
Оскільки про розгляд справи у Республіці Польща ОСОБА_2 не було відомо, тому він був позбавлений можливості взяти участь у судовому процесі та реалізувати свої права. 
Суд апеляційної інстанції, відхиливши його аргументи щодо неналежності доказів, які знаходяться у матеріалах справи, не надав їм жодної оцінки.
Суд апеляційної інстанції залишив його доводи про те, що звернення ОСОБА_1 до суду Республіки Польща для вирішення спірного питання між громадянами України здійснено з порушенням судової юрисдикції, оскількивін громадянин України,  ОСОБА_1 та їх дочка ОСОБА_7 - громадянки України, документальних підтверджень їх офіційного перебування у Польщі немає.
У зв`язку з необізнаністю про розгляд справи ОСОБА_2 позбавлений був можливості заявити про неналежну юрисдикцію.
Суд апеляційної інстанції не врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 595/1451/20. 
Аргументи інших учасників справи
Відзив ОСОБА_1 , поданий через адвоката Клюцука В. П., на касаційну скаргу мотивований тим, що оскаржувані судові рішення є законними, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суди встановили, що боржник ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи про стягнення аліментів, також дослідили повідомлення про отримання поштового відправлення його батьком.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду та фактичного ухилення від його виконання.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
У лютому 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що рішенням районного суду м. Ключборку (Республіка Польща) від 25 квітня 2019 року у справі за позовом малолітньої ОСОБА_3 , яку представляє мати ОСОБА_4 , проти ОСОБА_5 про стягнення аліментів, присуджено від відповідача ОСОБА_5 на користь малолітньої позивачки ОСОБА_3 аліменти у розмірі 500 злотих, щомісячно, починаючи з 26 листопада 2018 року авансом до 10 числа кожного місяця із законними відсотками у випадку затримки платежу, в руки матері малолітньої позивачки - ОСОБА_6 . Рішення набрало законної сили 10 травня 2019 року.
Дочка ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю на території Республіки Польща.
ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом Республіки Польща.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України. 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Визнання рішення іноземного суду - поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом (пункт 10 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Відповідно до статті 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. В Україні не можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах щодо стягнення заборгованості з підприємства оборонно-промислового комплексу, внесеного до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, на користь юридичної особи держави-агресора та/або держави-окупанта або юридичної особи з іноземними інвестиціями чи іноземного підприємства держави-агресора та/або держави-окупанта.
Згідно зі статтею 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.
Відповідно до статті 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.
Згідно з частиною шостою статті 467 ЦПК України, розглянувши подані документи та вислухавши пояснення сторін, суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову у задоволенні клопотання з цього питання. Копія ухвали надсилається судом сторонам у триденний строк з дня постановлення ухвали.
Відповідно до статті 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено:
1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили;
2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи;
3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України;
4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді;
5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні;
6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду;
7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України;
8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання;
9) в інших випадках, встановлених законами України.
Підстави та умови, порядок визнання та виконання рішень між державами Україна та Польща закріплено у Договорі між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, який ратифіковано постановою Верховної Ради від 04 лютого 1994 року №3941-XII, та набув чинності 14 серпня1994 року (далі - Договір).
Відповідно до статті 33 Договору про правову допомогу зобов`язання, що виникають з договірних відносин, визначаються законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої була укладена угода, хіба що учасники договірних відносин підпорядкують ці відносини вибраному ними законодавству. У справах, зазначених в пункті 1, компетентним є суд тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання або юридичну адресу відповідач. Компетентним є також суд тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання або юридичну адресу позивач, якщо на цій території знаходиться предмет спору або майно відповідача. Компетенція, про яку йде мова в пункті 2, може бути змінена за згодою учасників договірних відносин.
За умов, передбачених цим Договором, договірні Сторони визнають і виконують на своїй території рішення, винесені на території іншої Договірної Сторони: 1) рішення судів з цивільних справ; 2) рішення судів з кримінальних справ в частині, що стосується відшкодування шкоди, заподіяної злочином. Положення пункту 1 застосовуються також до мирових угод з цивільних справ майнового характеру затверджених судом (стаття 49 Договору про правову допомогу).
Відповідно до статті 50 Договору про правову допомогу рішення, зазначені в статті 49, підлягають визнанню і виконанню на території іншої договірної сторони, якщо: 1) згідно з законодавством тієї договірної сторони, на території якої рішення було винесене, воно набрало законної сили і підлягає виконанню, а в справах, що стосуються аліментних зобов`язань, також рішення, що не набрали законної сили, але підлягають виконанню; 2) суд, який виніс рішення, був компетентним на підставі цього Договору, а в випадку відсутності такого врегулювання в договорі - на підставі законодавства тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане; 3) сторона не була позбавлена можливості захисту своїх прав, а у випадку обмеженої процесуальної здатності - належного представництва, а зокрема, сторона, яка не прийняла участі в розгляді справи, отримала виклик в судове засідання своєчасно і належним чином; 4) справа між тими самими сторонами не була вже вирішена з винесенням рішення судом тієї договірної сторони, на території якої рішення судом тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане, і якщо між тими самими сторонами не була раніше порушена справа в суді тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане; 5) рішення органу третьої держави між тими самими сторонами і в тій самій справі не було вже визнане або виконане на території тієї договірної сторони, де рішення має бути визнане і виконане; 6) при винесенні рішення застосовано законодавство відповідно з цим договором, а у випадку відсутності такого врегулювання у договорі - на підставі законодавства тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане.
Згідно зі статтею 51 Договору про правову допомогу клопотання про визнання і виконання рішення може бути подане безпосередньо до відповідного суду тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане, або також за посередництвом суду, який розглядав справу в першій інстанції. До клопотання потрібно додати: 1) рішення або його завірену копію разом з підтвердженням, що рішення набрало законної сили і підлягає виконанню, а в справах, що стосуються аліментних зобов`язань, якщо рішення не набрало законної сили, разом з підтвердженням, що воно підлягає виконанню, якщо це не витікає з самого рішення; 2) документ, який підтверджує, що сторона, відносно якої винесене рішення і яка не приймала участь у розгляді справи, отримала виклик у судове засідання своєчасно і належним чином, згідно з законодавством тієї договірної сторони, на території якої рішення було винесене; а в випадку обмеженої процесуальної здатності сторони - документ, який підтверджує, що та сторона була представлена належним чином; 3) завірений переклад клопотання, а також документів, зазначених в підпунктах 1-2, на мову тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане.
Відповідно до частин першої-третьої статті 52 Договору про правову допомогу визнання і виконання рішення належить до компетенції суду тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане. При розгляді справи суд обмежується перевіркою виконання умов, передбачених статтями 50 і 51. Для визнання і виконання рішення застосовується законодавство Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане; це стосується також форми клопотання про визнання і виконання рішення. До клопотання про визнання і виконання рішення належить додати його копію і копію додатків для вручення учасникам справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у визнанні і виконанні рішення іноземного суду покладається на сторону, яка заперечує проти заяви (клопотання) стягувача.
Відповідно до пункту с) частини першої статті 25 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, що підписана 23 листопада 2007, ратифікована Україною 11 січня 2013 року та набрала чинності для України 01 листопада 2013 року, до заяви про визнання та виконання відповідно до статті 23 або статті 24 повинні додаватися: якщо відповідач не з`явився та не був представлений у провадженні в державі походження, документ або документи, які засвідчують, залежно від обставин, що відповідач був належним чином повідомлений про провадження та мав можливість бути заслуханим, або що відповідач був належним чином повідомлений про рішення та мав можливість оскаржити або подати апеляцію на підставі неправильного встановлення обставин справи та застосування закону.
Згідно зі статтею 22 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, у визнанні та виконанні рішення може бути відмовлено, якщо:
a) визнання та виконання рішення є очевидно несумісним з основами правопорядку ("ordre public") запитуваної держави;
b) рішення було отримано шляхом шахрайства у зв`язку з процесуальними питаннями;
c) провадження між тими самими сторонами про той самий предмет триває в органі запитуваної держави, і таке провадження було розпочато раніше;
d) рішення є несумісним з рішенням, винесеним між тими самими сторонами та про той самий предмет або в запитуваній державі, або в іншій державі, якщо це останнє рішення відповідає умовам, необхідним для визнання та виконання в запитуваній державі;
e) у справі, у якій відповідач або не з`явився, або не був представлений у провадженні в державі походження:
i) коли закон держави походження передбачає повідомлення про провадження, відповідач не був належним чином повідомлений про провадження та не мав можливості бути заслуханим або
ii) коли закон держави походження не передбачає повідомлення про провадження, відповідач не був належним чином повідомлений про рішення та не мав можливості оскаржити або подати апеляцію на підставі неправильного встановлення обставин справи та застосування закону, або
f) рішення було прийнято в порушення статті 18.
Коли документ, поданий на підтвердження виклику сторони в судове засідання, не свідчить про те, яким чином та коли їй вручено цей виклик, і вона оспорює цей факт, суд повинен з`ясувати дійсні обставини її виклику на підставі інших, поданих сторонами, доказів, а в необхідних випадках - витребувати із суду, що постановив рішення, й оглянути документи про виклик сторони, встановлені процесуальним законодавством, за яким проводився розгляд справи.
Під «повідомленням про процес» необхідно розуміти саме сповіщення судом сторін про місце та час розгляду справи, що свідчитиме про ефективне забезпечення сторін «правом на суд».
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі № 420/849/17, провадження № 61-15081св19, від 18 червня 2020 року у справі № 643/449/17, провадження № 61-37649св18.
Встановивши, що відповідач був належним чином повідомлений про судове провадження про стягнення з нього аліментів шляхом направлення йому рекомендованого повідомлення, мав можливість бути вислуханим районним судом м. Ключборку, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду відповідає вимогам статті 466 ЦПК України, до нього доданий повний перелік необхідних документів та відсутні підстави передбачені статтею 468 ЦПК України для відмови у задоволенні клопотання, суди дійшли правильного висновку про задоволення клопотання  ОСОБА_1 про визнання та виконання на території України рішення районного суду м. Ключборку (Республіка Польща) від 25 квітня 2019 року про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 .
Оцінюючи доводи ОСОБА_2 щодо позбавлення його можливості участі у судовому процесі у зв`язку із неналежним повідомленням про розгляд справи, Верховний Суд виходить із такого.
Відповідно до статті 9 Договору про правову допомогу запитувана установа здійснює вручення документів  відповідно до правил, які діють в її державі, якщо документи, які вручаються, складені державною мовою запитуваної Сторони або якщо додано завірені переклади на мову запитуваної Сторони. В інших випадках вручення документів адресатові здійснюється за  його  добровільною згодою. 
Підтвердження вручення документів оформлюється відповідно до правил   запитуваної Договірної Сторони. У підтвердженні зазначається час, місце і спосіб вручення. Якщо лист оформлено у двох примірниках, підтвердження отримання може також міститися  в одному з цих примірників (стаття 10 Договору про правову допомогу).
Посилання в касаційній скарзі на те, що суди не перевірили чи було здійснено виклик відповідно до Договору про правову допомогу є загальним. ОСОБА_2 не спростував, що виклик його до суду здійснено відповідно до правил Республіки Польща (статті 9, 10 Договорупро правову допомогу).
У матеріалах справи є поштове підтвердження вручення судового відправлення ОСОБА_2 (одержувач ОСОБА_9 - батько), а також документ, що підтверджує повідомлення ОСОБА_2 у належний спосіб за підписом судді Малгожати Павліцкої.
Суди належним чином дослідили вказані докази та надали їм правову оцінку.
Отже, твердження ОСОБА_2 щодо його неналежного повідомлення про розгляд справи судом Республіки Польща спростовуються належними та допустимими доказами, наявними у матеріалах справи.
Також не заслуговує на увагу посилання ОСОБА_2 на те, що поштове відправлення, одержувачем якого зазначено «ОСОБА_2 батько», отримано та зареєстроване поштовим відділенням на території України, без підпису будь-якої особи, оскільки згідно з частиною третьою статті 130 ЦПК України, якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.
Безпідставними є доводи касаційної скарги, що звернення ОСОБА_1 до суду у Республіці Польща для вирішення спірного питання між громадянами України здійснено з порушенням судової юрисдикції, оскільки він громадянин України,  ОСОБА_1 та їх дочка ОСОБА_7 - громадянки України, документальних підтверджень їх офіційного перебування у Польщі немає, з огляду на таке.
Суди встановили, що дочка ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю на території Республіки Польща.
Відповідно до пункту 7 клопотання про визнання або визнання і виконання рішення суду зазначено, що на момент відкриття провадження заявник проживав у країні розгляду справи.
Згідно зі статтею 28 Договору про правову допомогу в правових стосунках між батьками і дітьми, в тому числі аліментних обов`язках батьків застосовується  законодавство тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина. Встановлення і оспорювання походження  дитини  від  певної особи регулюється законодавством   тієї Договірної  Сторони, громадянином якої є мати дитини в момент народження  дитини. Але достатнім є дотримання форми визнання дитини, що передбачена законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої визнання має бути або було здійснене. В справах, зазначених в пунктах 1 і 2, компетентними є органи тієї  Договірної Сторони, громадянином якої є дитина, а також органи тієї Договірної Сторони, на території якої дитина має місце проживання. 
Районний суд м. Ключборку встановив місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на час звернення до суду у Республіці Польща, чим спростовуються доводи ОСОБА_2 щодо юрисдикції розгляду справи.
Щодо підстави відкриття касаційного провадження у справі - встановлення обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України), необхідно зазначити таке.
Заявник у касаційній скарзі зазначає, що суди послалисящодо належного повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи у Респуліці Польщі на підставі недопустимих доказів, зокрема рекомендованого повідомлення, яке отримане його батьком.
Вирішуючи спір, суди належним чином дослідили та дали оцінку доказам щодо повідомлення ОСОБА_2 , дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про розгляд справи.
Посилання ОСОБА_2 в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду                           від 19 серпня 2020 року у справі № 595/1451/20, Верховний Суд не бере до уваги, оскільки у Єдиному державному реєстрі судових рішень така постанова Верховного Суду відсутня.
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 лютого 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 02 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник
Г. І. Усик 
В. В. Яремко