ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/8585/16-ц  Номер провадження 22-ц/814/2629/22	Головуючий у 1-й інстанції Сорока О.П.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача        Триголова В.М.,
суддів:        Дорош А.І., Лобова О.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 15 березня 2017 року та на ухвалу Червонозаводського районного суду м.Харкова від 15 березня 2017 року, ухваленого у складі головуючого судді Сорока О.П., по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пласт маркет Торговий Дім» треті особи - Приватне акціонерне товариство «Пласт маркет», ОСОБА_2 , про стягнення боргу,-
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пласт маркет Торговий дім» (далі - ТОВ «Пласт маркет Торговий Дім»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Приватне акціонерне товариство «Пласт маркет» (далі - ПрАТ «Пласт маркет»), ОСОБА_2 , про стягнення боргу.
Позов мотивовано тим, що на підставі договору оренди (з правом викупу) № 01-01-07 від 01 липня 2014 року ПрАТ «Пласт маркет» передало в користування ТОВ «Пласт маркет Торговий Дім» нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір є нікчемним, що встановлено судовим рішенням. Сума боргу по сплаті за фактичне користування вказаним приміщенням впродовж двох років склала 432 000,00 грн, сума неустойки - 216 000,00 грн.
29 липня 2016 року між ПрАТ «Пласт маркет» та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги боргу.
Позивач просив стягнути з ТОВ «Пласт маркет Торговий Дім» суму боргу за весь період користування майном в розмірі 432 000,00 грн, суму неустойки 216 000,00 грн та судові витрати.
В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просив накласти арешт на рухоме майно - виробниче обладнання ТОВ «Пласт маркет Торговий Дім», що розташовано за адресою: м. Харків, вул. Диканівська, 50, а саме - різку п/е рукавних плівок Zimak-85 SR, напівавтомат, вартістю 75 197,88 грн; екструдер для виробництва рукавної плівки (Індія) вартістю 25 000,00 грн; агломератор (двигун НОМЕР_1 ), вартістю 7 500,00 грн; та заборонити ТОВ «Пласт маркет Торговий Дім» вчиняти будь-які дії по відчуженню вказаного виробничого обладнання.
Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року заява ОСОБА_1 про забезпечення позову залишена без задоволення.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що доказів на підтвердження неможливості виконання судового рішення про стягнення коштів з ТОВ «Пласт маркет Торговий Дім» позивачем не надано, а накладення арешту на вказане виробниче обладнання може негативно відобразитись на здійсненні господарської діяльності відповідача.
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Пласт маркет Торговий Дім» про стягнення боргу залишено без задоволення.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між ТОВ «Пласт маркет Торговий Дім» та ОСОБА_1 укладено договір факторингу з метою розгляду справи районним судом замість господарського, а ОСОБА_1 не є фінансовою установою, а тому такий договір є нікчемним в силу закону. Предметом договору є грошова вимога, метою договору є отримання клієнтом половини від суми грошового зобов`язання. Договором передбачено оплату послуг фактору у розмірі другої половини від суми грошового зобов`язання боржника. 
Не погодившись із вказаним рішенням у березні 2017 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову задовольнивши його заяву про забезпечення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що предмет позову безпосередньо пов`язаний з майновою відповідальністю за нікчемним правочином. Зазначає, що у відповідача немає майна, за адресою реєстрації офісного приміщення майно відсутнє, господарська діяльність не ведеться. Тому підставою для забезпечення позову є обгрунтоване припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливими виконання рішення суду.
Також у березні 2017 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове , яким задовольнити його позов у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції без врахування презумпції правомірності правочину, оскільки договір про відступлення права вимоги боргу не визнаний судом недійсним.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Судом встановлено, що на підставі договору оренди (з правом викупу) № 01-01-07 від 01 липня 2014 року ПрАТ «Пласт маркет» передало в користування ТОВ «Пласт маркет Торговий Дім» нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
25 липня 2016 року ПрАТ «Пласт Маркет» направило ТОВ «Пласт Маркет Торговий Дім» вимогу, в якій запропоновано ТОВ «Пласт Маркет Торговий Дім» оформити повернення нежитлового приміщення, загальною площею 450 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 , шляхом підписання акта приймання-передачі нерухомого майна, а також відшкодувати кошти за користування майном у період з 01 липня 2014 року до 01 липня 2016 року у розмірі 432 000 грн (т. 1, а. с. 46).  
02 серпня 2016 року на адресу ТОВ «Пласт Маркет Торговий Дім» направлено повідомлення про відступлення прав вимоги боргу, який виник щодо відшкодування вартості користування нежитловим приміщенням           з 01 липня 2014 року до 01 липня 2016 року (т. 1, а. с. 29).
В рішенні Господарського суду Харківської області від 10 березня 2016 року в мотивувальній частині судом зазначено про нікчемність договору оренди нежитлового приміщення, укладеного 01 липня 2014 року між ПрАТ «Пласт маркет» та ТОВ «Пласт маркет Торговий Дім», оскільки він не мав нотаріального посвідчення.
29 липня 2016 року між ПрАТ «Пласт маркет» та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги боргу.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 відхилено, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року та ухвалу від 15 березня 2017 року залишено без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що між сторонами у справі був укладений саме договір факторингу. Що стосується ухвали про відмову в забезпеченні позову, то заходи вживаються з метою забезпечення можливості виконання рішення суду. Оскільки судова колегія погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, вжиття заходів забезпечення позову є недоцільним.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не перевірив, чи мало місце зловживання правом позивача та чи мали місце підстави, передбачені законом для відмови в захисті цивільного права та інтересу, а тому зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду. Матеріали справи свідчать, що 01 липня 2014 року, відповідно до договору оренди (з правом викупу) № 01-01-07, ПрАТ «Пласт маркет» передало в користування ТОВ «Пласт маркет Торговий Дім» нежитлові приміщення площею 450 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 на строк 36 місяців на умовах сплати орендної плати в розмірі 5 400, 00 грн на місяць.
Постановою Харківського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року змінено, викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року залишено без змін.
Постанова мотивована тим , що суд першої інстанції фактично відмовив в задоволенні позову з двох підстав - зловживання правом та нікчемності договору.
Оскільки нікчемність укладеного 01 липня 2014 року між ПрАТ «Пласт маркет» та ТОВ «Пласт маркет Торговий Дім» договору оренди нежитлового приміщення встановлена рішенням суду у господарській справі, та враховуючи, що між сторонами було укладено договір факторингу, який є нікчемним з моменту укладення, суд першої дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з ТОВ «Пласт маркет Торговий Дім» суми боргу за весь період користування майном в розмірі 432 000,00 грн та суми неустойки 216 000,00 грн на користь ОСОБА_1 , на підставі укладеного 29 липня 2016 року між позивачем та ПрАТ «Пласт маркет» договору про відступлення права вимоги боргу.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
ПостановуХарківського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пласт Маркет Торговий Дім», треті особи: Приватне акціонерне товариство «Пласт Маркет»,               ОСОБА_2 , про  стягнення боргу та неустойки скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова мотивована тим, що висновки суду апеляційної інстанції є передчасними.
При новому апеляційному перегляді цієї справи апеляційний суд не в повній мірі врахував вказівки, що містились в постанові Верховного Суду               від 04 грудня 2019 року, зокрема, врахувавши, що договір оренди нерухомого майна від 01 липня 2014 року є нікчемним і з боку позивача немає зловживання правом, апеляційний суд не оцінив належним чином доводи ОСОБА_1 та не встановив наявність чи відсутність обставин застосування правових наслідків нікчемного правочину.
Вирішуючи спір, апеляційний суд залишив поза увагою, що між ПрАТ «Пласт Маркет» та ТОВ «Пласт Маркет Торговий Дім» з 2014 року виникли правовідносини оренди (найму). Спір між сторонами виник у зв`язку з нікчемністю договору оренди, а саме щодо сплати грошових коштів за фактичне користування ТОВ «Пласт Маркет Торговий Дім» предметом оренди, зокрема, нежитловим приміщенням, розташованим на АДРЕСА_1 
Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги розрахунок боргу, наданий позивачем, та не надав оцінку запереченням відповідача щодо такого розміру боргу, не встановив, коли відповідач припинив користуватися об`єктом оренди, а також коли припинилися між сторонами орендні правовідносини, не з`ясував період, за який може бути стягнено заборгованість за користування нерухомим майном.
У зв`язку з викладеним постанова апеляційного суду свідчить про те, що розглядаючи спір у цій справі суд апеляційної інстанції не дотримався вимог процесуального закону щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, не надав належної оцінки доводам і запереченням сторін, не встановив всіх обставин, що входять до предмета доказування у спірних правовідносинах.
Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (частина перша статті 417 ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.
Відповідно до частин першої, другої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Згідно з частиною п`ятою статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена         будь-якою заінтересованою особою.  
Згідно із ч.2, ст..795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформлюється відповідним документом (актом) , який підписується сторонами договору; з цього моменту договір найму припиняється .
Як вбачається з вимоги ПрАТ «Пласт Маркет» від 25.07.2016 року №79 (а.с.46, т.1) та пояснень ТОВ «Пласт Маркет Торговий Дім» (а.с.148-149 , т.2) згідно рішення Господарського суду Харківської області від 10.03.2016 по справі №922/5404/15 застосовано на майбутнє наслідки недійсності нікчемної угоди – договору оренди від 01.07.2014 № 01-01-07 між ПрАТ « Пласт Маркет» та ТОВ «Пласт Маркет Торговий Дім» , у вигляді припинення правовідносин оренди між ПрАТ « Пласт Маркет» , як орендодавцем та ТОВ «Пласт Маркет Торговий Дім» як орендарем , щодо нежитлового приміщення площею 450 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 .
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Поясненнями ТОВ «Пласт Маркет Торговий Дім» зазначається факт того, що відповідач користувався приміщенням у період з 01.07.2014 року по 14.06.2015 рік , та за цей період сплачував орендну плату ПрАТ « Пласт Маркет» регулярно , в сумі 5400 грн на місяць, як було обумовлено договором.
Вказані обставини а ні позивачем ОСОБА_1 , а ні третьою особою ПрАТ « Пласт Маркет» не спростовувались.
ПрАТ «Пласт Маркет» надано розрахунок, згідно якого відповідач повинен сплатити заборгованість по орендній платі у сумі 432 000 грн., що розрахована згідно проведеної оцінки ціни, яка існувалв на день направлення вимоги, за користування промисловим приміщенням площею 450 квадратних метрів по АДРЕСА_1 .
Та з договору оренди, що наявний у матеріалах справи вбачається що відповідно до п.4.1 визначено, зобов`язання орендаря сплачувати орендодавцю за користування вказаним приміщенням протягом установленого договором строку , сума орендної плати складає 5400 гритвень 00 копійок в місяць. Розмір орендної плати установлюється незмінним на весь період дії договору.(а.с.32,т.1) Тож, згідно договору, стягненню з відповідача підлягала б сума 59 400 гривень, так як відповідно до пояснень відповідача фактично він припинив користування орендним приміщенням 14.06.2015 року, у зв`язку з цим період за який може розраховуватись заборгованість становить 11 місяційв , що почався 01.07.2014 року та закінчився 14.06.2015 року. 
Рішенням Господарського суду Харківської області від 10 березня 2016 року до спірних правовідносин , що виникли між ПрАТ « Пласт Маркет» та ТОВ Пласт Маркет Торговий Дім» застосовано наслідки недійсності нікчемної угоди , припинено правовідносини оренди між ПрАТ « Пласт Маркет» та ТОВ Пласт Маркет Торговий Дім», вказане рішення набрало законної сили 28 березня 2016 року. Тож, фактично з моментом набрання законної сили рішенням Господарського суду Харківської області 10 березня 2016 року , між ПрАТ « Пласт Маркет» та ТОВ Пласт Маркет Торговий Дім» припинилися орендні відносини.
З огляду на це , вимога ПрАТ «Пласт Маркет» про стягнення з ТОВ «Пласт Маркет Торговий Дім» заборгованості за орендну плату за період з 01.07.2014 по 01.07.2016 у сумі 432 000 грн., є необґрунтованою, адже викладеними вище обставинами доводиться , що розрахунок суми мав би здійснюватись за інший період та в іншій сумі.
Так, відповідно до матеріалів справи , колегія приходить до висновку , що стягненню підлягає сума розрахована за період з 01.07.2014 по 28.03.2016 року, адже відповідачем зазначено у поясненнях , що він фактично припинив користуватись приміщенням 14.06.2015 року, та на підтвердження вказаного факту не надано доказів, також ця обставна не всановлена іншими судовими рішеннями наявними у матеріалах справи, відтак заборгованість розраховується до дати набрання законної сили рішення яким припинено орендні правовідносини, а саме 20.03.2016 року.
Відповідно , враховуючи пояснення ТОВ «Пласт Маркет Торговий Дім» , суд вважає , що може бути стягнуто заборгованість за користування нерухомим майном за період 10 місяців , зважаючи на наступне: відповідач здійснював користування нерухомим майном та сплачував орендну плату у період з 01.07.2014 року по 14.06.2015 року , вказана обставина сторонами не спростовувалась; 10.03.2016 року Господарським судом Харківської області винесено рішення про припинення орендних правовідносин між ПрАТ «Пласт Маркет» та ТОВ «Пласт Маркет Торговий Дім»( вказане рішення набрало законної сили 28.03.2016 року), відповідачем не надано доказів , що у період з 14.06.2015 року по 28.03.2016 року ним не здійснювалось користування орендованим нежитловим приміщенням, а отже за цей період може бути нарахована заборгованість з урахуванням умов договору укладеного між сторонами , що складає 10 міс.*5400 грн.= 54 000 грн.
За загальним правилом за недійсною угодою кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все, одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
Такі юридичні наслідки під час виконання сторонами недійсного правочину поєднуються з реституційними, які полягають у поверненні в натурі кожною стороною одна одній, одержаного ними на виконання цього правочину.
Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним (нікчемного) правочину та не може бути проігнорована його сторонами.
Тобто при недійсності (нікчемності) правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності (нікчемності) правочину.  
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду         від 02 жовтня 2019 року у справі № 382/1097/17 (провадження                        № 61- 26682св18), на яку посилається заявник у касаційній скарзі.
Реституція як спосіб захисту порушеного права застосовується лише за наявності між сторонами укладеного правочину, який є нікчемним або який визнано судом недійсним.
Крім того, друга сторона недійсного правочину може вимагати від винної сторони відшкодування збитків, завданих у зв`язку з вчиненням недійсного правочину.
Згідно з частиною другою статті 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.
Тобто відповідний документ (акт) оформляється як на підтвердження виконання орендарем свого зобов`язання щодо повернення майна з оренди, так і на підтвердження прийняття орендодавцем виконання цього обов`язку і засвідчує факт припинення користування об`єктом оренди.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2338/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемний є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
За правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адмністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16 грудня 2015 року у справі № 922/3635/15 відмовлено у задоволенні позову          ТОВ «Пласт Маркет Торговий Дім» до ПрАТ «Пласт Маркет» про припинення дій, зобов`язання виконати умови договору оренди та стягнення збитків,         у зв`язку з тим, що договір оренди від 01 липня 2014 року є нікчемним.
Тобто обставини нікчемності договору оренди від 01 липня 2014 року встановлено 16 грудня 2015 року.
Оскільки нікчемність укладеного 01 липня 2014 року між ПрАТ «Пласт маркет» та ТОВ «Пласт маркет Торговий Дім» договору оренди нежитлового приміщення встановлена рішенням суду у господарській справі, суд першої нстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з ТОВ «Пласт маркет Торговий Дім» суми боргу за весь період користування майном в розмірі 432 000,00 грн та суми неустойки 216 000,00 грн на підставі укладеного 29 липня 2016 року між позивачем та ПрАТ «Пласт маркет» договору про відступлення права вимоги боргу.
Адже договір про відступлення права вимоги був укладений 29 липня 2016 року , коли договір оренди ( найму) між ПрАТ «Пласт маркет» та ТОВ «Пласт маркет Торговий Дім» був заздалегідь визнаний нікчемним рішенням Господарського суду Харківської області від 10 березня 2016 року.
Більше того , виходячи з матеріалів справи, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку , що між сторонами ( ПрАТ « Пласт Маркет» та ОСОБА_1 ) було укладено договір факторингу (а.с.25-27,т.1).
29 липня 2016 року між ПрАТ «Пласт Маркет» та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги боргу, за умовами якого до ОСОБА_1 перейшли всі права, які забезпечують виконання зобов`язання ТОВ «Пласт Маркет Торговий Дім», на всю суму боргу (пункт 1.4 договору). Сума відступлення права вимоги складає повну суму заборгованості з відшкодування вартості використання нерухомого майна станом на 01 липня 2016 року згідно з вимогою кредитора до боржника      від 26 липня 2016 року на суму 432 000 грн (пункт 1.2 договору) (т. 1,а. с. 25).
Та відповідно до норм ч.3, ст..1079 ЦК України , фактором може бути банк або інша фінансова установа , яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
ОСОБА_1 не є банком та фінансовою установою , тому укладений договір про відступлення права вимоги боргу від 29 липня 2016 року є нікчемним. Згідно вимог ч.2,ст..215 ЦПК України визнання його недійсним судом не вимагається, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Зважаючи на наведені норми законодавства та вививши матеріали справи, колегія приходить до висновку , що права ОСОБА_1 не порушувались та не оспорювались відповідачем, спір з приводу сплати орендної плати за користування нерухомим майном виник з договірних правовідносиин між ПрАТ «Пласт маркет» та ТОВ «Пласт Маркет Торговий Дім», та був вирішений у порядку господарського судочинства, ОСОБА_1 не міг виступати фактором у договорі про відступлення права вимоги , а отже на час звернення з даним позовом з позовними вимогами про стягнення коштів за фактичне користування нежитловими приміщеннями мало право звернутись тільки ПрАТ «Пласт маркет», так як саме цій юридичній особі відповідачем не сплачено кошти за користування нерухомим майном.
Разом з тим, місцевий суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з тих підстав, що останній зловживає процесуальними правами, звернувшись з позовом до районного суду замість господарського з метою стягнути кошти з відповідача, є нічим іншим як припущенням. Жодного доказу в матеріалах справи на підтвердження такого висновку місцевого суду в матеріалах даної справи немає. Тому мотивувальну частину рішення суду в цій частині необхідно змінити. В іншій частині оскаржуване рішення місцевого суду відповідає вимогам матеріального та процесуального закону.
Щодо відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову та залишення ухвали Червонозаводського районного суду м.Харкова від 15 березня 2017 року про відмову в забезпеченні позову - без змін , суд зазначає наступне.
У відповідності до частини другої статті 149 ЦПК забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.
Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено що підстави для задоволення позову відсутні , а отже вжиття заходів забезпечення позову є недоцільним.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Отже, враховуючи, що з позовом до суду звернулась особа, права та інтереси якої відповідачем не порушені, суд першої інстанції на законних підставах відмовив у задоволенні позову та заяви про забезпечення позову.
Відповідно до пункту 2 частини 1ст.375 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення , а рішення суду - змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції даної постанови а в іншій частині залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -
П О С ТА Н О В И В :
Апеляційні скарги  ОСОБА_1   –залишити без задоволення.
Рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 15 березня 2017 року – змінити в мотивувальній частині відповідно до даної постанови.
Ухвалу Червонозаводського районного суду м.Харкова від 15 березня 2017 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:    В.М. Триголов

Судді :    А.І. Дорош

О.А. Лобов