Постанова
Іменем України 
06 жовтня  2022  року
м. Київ
справа № 200/8774/14-к
провадження № 51-6199 км 21  
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:

головуючого                                           ОСОБА_9, 
суддів                                                       ОСОБА_10, ОСОБА_11,    
за участю:
секретаря судового засідання           ОСОБА_12,
прокурора                                               ОСОБА_13, 
потерпілого                                             ОСОБА_1 , 
засудженого                                             ОСОБА_2 ( в режимі відеоконференції), 
захисника                                                 ОСОБА_14 ( в режимі відеоконференції),     
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника                       ОСОБА_14   на вирок Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська  від 19 січня 2021 року   та ухвалу Дніпровського апеляційного суду  від  08 жовтня 2021  року у  кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за  №12013040010000650, за обвинуваченням             
ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровськ, жителя АДРЕСА_1 ), раніше  не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2  ст. 286 КК України.   
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська  від 19 січня  2021  року  ОСОБА_2   засуджений  за ч.2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7  років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. 
Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту  фактичного затримання. 
Запобіжний захід у виді застави в розмірі 45880 грн. до набрання вироком законної сили залишено без зміни, а після набрання законної сили  суму застави постановлено повернути ОСОБА_3 . 
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів  у провадженні.   
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2021 року вирок місцевого суду залишено без зміни. 
За вироком суду встановлено, що ОСОБА_2 10 грудня 2013 року близько 21:10 год., керуючи автомобілем «Nissan Maxima» д.н.з.   НОМЕР_1 , рухаючись по        вул. Героїв Сталінграду з боку пр. Ілліча у напрямку вул. Гавриленко у                       м. Дніпропетровську, порушуючи вимоги  п. 18.1, 1.3, 1.5 Правил дорожнього руху України, не переконався у безпеці свого руху та можливості створити небезпеку для інших учасників дорожнього руху, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, був неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу в районі електроопори № 44 по вул. Героїв Сталінграду, не прийняв заходів до зниження швидкості, а продовжив рух, внаслідок чого допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_4 та її малолітнього сина ОСОБА_5 , які перетинали проїжджу частину дороги по пішохідному переходу зліва направо по напрямку руху автомобіля. В результаті чого, малолітній  ОСОБА_5   загинув на місці події, а ОСОБА_4 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження.     
Порушення водієм ОСОБА_2   вимог п.18.1 ПДР України перебуває у прямому причинному зв`язку із наслідками ДТП.
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення  щодо ОСОБА_2 та  призначити новий розгляд в суді першої інстанції. 
Вказує на безпідставність висновку суду про те, що   ОСОБА_2 здійснив наїзд на пішоходів  на пішохідному переході, оскільки місце наїзду не встановлено експертним шляхом.   
Не погоджується із висновком експертизи №4178/4179/4180 від 16.05.2014 тому, що  експерту надано  вихідні дані, які на думку захисту, суперечать фактичним обставинам, дослідження проведено із порушенням інструкцій про проведення судових експертиз.
Суд  необґрунтовано взяв до уваги  показання потерпілого ОСОБА_1 ,  який не був очевидцем події,  свідків,  а також протокол огляду місця події, де зазначено невірні виміри. 
 
Посилається на недопустимість доказу покладеного в основу вироку, а саме   диску  з відеозаписом із відеореєстратора, так як речовий доказ отриманий у непроцесуальний спосіб без ухвали слідчого судді  та неуповноваженим  слідчим.
 
Суди обох інстанцій безпідставно відмовили у клопотаннях про проведення повторної судової експертизи.
Крім того, апеляційний суд проігнорував  клопотання  захисту про дослідження доказів,  повторно їх не дослідив,  чим порушив вимоги ст.404 КПК України. 
Ухвала не відповідає вимогам ст.370 КПК України.  
 Позиції інших учасників судового провадження
На касаційну скаргу від представника потерпілого -адвоката ОСОБА_15 надійшло заперечення у якому він просить залишити  скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення- без зміни. Аналогічну позицію підтримав потерпілий ОСОБА_1 в суді касаційної інстанції. 
Засуджений ОСОБА_2 та його захисник ОСОБА_14 в судовому засіданні вимоги касаційної скарги підтримали та просили задовольнити. 
Прокурор ОСОБА_16 вважав скаргу необґрунтованою та просив залишити її без задоволення.
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
За змістом ст. 433 цього Кодексу Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами. 
Мотиви Суду 
 
Доводи сторони захисту про безпідставність висновку суду, що ОСОБА_2 здійснив наїзд на пішоходів  на пішохідному переході, оскільки місце наїзду не встановлено експертним шляхом, не заслуговують на увагу.    
Положеннями ст.94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Жоден доказ не має наперед встановленої сили. 
Відповідно до ч.10 ст.101 КПК України передбачено, що  висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження.
Аналіз наведених норм процесуального закону вказує, що встановлення обставин кримінального провадження здійснюється на підставі сукупності зібраних та досліджених в судовому засіданні доказів, а не окремим   доказом (наприклад висновком експерта), як про це зазначає сторона захисту. 
Місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції,  на підставі  сукупності зібраних доказів, чітко встановив, що наїзд автомобіля «Nissan Maxima» під керуванням ОСОБА_2   на пішоходів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відбувся під час їх руху саме по пішохідному переходу. Такий висновок ґрунтується на об`єктивно з`ясованих судом обставинах, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду.
 
Зокрема, даними протоколу огляду місця події зі схемою, відповідно до яких на ділянці дороги, де сталася ДТП, встановлений знак «Пішохідний перехід» та наявна дорожня розмітка, що вимагає від водіїв крайньої уважності при русі на зазначеній ділянці дороги. Послідовними показаннями свідків-очевидців   ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які вказували, що  наїзд на пішоходів стався в зоні дії світлофору, знаку та дорожньої розмітки «пішохідний перехід». Довідкою КП «Дніпродорсервіс» від 24.04.2014 про те, що в районі електроопори №44 по вул. Героїв Сталінграду у м.Дніпропетровську, де відбулася ДТП,  встановлений світлофор, дорожній знак 5.3.51 «пішохідний перехід» та 1.14.2 «позначення регульованого пішохідного переходу. Даними із відеореєстратора з автомобіля свідка ОСОБА_7 встановлено, як пішоходи виходять на пішохідний перехід і рухаються по ньому, також зафіксовано місце наїзду автомобіля «Nissan Maxima» на пішоходів, яке знаходиться за світлофором, тобто в зоні пішохідного переходу. Крім того, видно, як після удару злітає в повітря та падає на дорогу пакет, який  після падіння знаходиться на пішохідному переході. Висновком судової транспортно-трасологічної експертизи № 70/29-246 від 14 травня 2014 року, що узгоджується із показаннями експерта ОСОБА_8 , про те,   що  місце наїзду автомобіля «Nissan Maxima» на пішохода в повздовжньому напрямку відносно меж проїзної частини було розташоване на невеликій відстані перед пакетом з дитячою іграшкою. Згідно даних протоколу повторного огляду місця ДТП, пакет з іграшкою після падіння знаходиться на пішохідному переході біля правого бордюру дороги, а відстань між смугами пішохідного переходу складає 4,4 м., також зазначений відрізок дороги має пішохідний перехід на обох напрямках руху,  тобто потерпіла з сином перейшли дорогу зустрічного напрямку та рухалися по пішохідному переходу по смузі руху автомобіля під керуванням ОСОБА_2 . Висновком комплексної судової криміналістичної експертизи відео-,звукозапису, фототехнічної та автотехнічної експертизи № 4178/4179/4180 від 16.05.2014 року чітко встановлено, що саме дії ОСОБА_2  не відповідали вимогам п. 18.1 ПДР України  та знаходяться у причинному зв`язку з наслідками  ДТП. Технічна можливість уникнути наїзду на пішоходів для водія  ОСОБА_2 визначалася виконанням ним вимог п. 18.1 ПДР України. 
 
При цьому, судами вірно зауважено, що точне розташування місця наїзду з прив`язкою до географічних координат (як того вимагала сторона захисту) не має вирішального значення, оскільки істотною обставиною для правильної кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини в порушенні п. 18.1 ПДР України є встановлення обставини перетину потерпілими проїжджої частини в зоні дії світлофору, знаку та дорожньої розмітки «пішохідний перехід». 
 
Відповідно до ПДР пішохідний перехід - це ділянка проїзної частини або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Пішохідні переходи позначаються відповідними дорожніми знаками,дорожньою розміткою, пішохідними світлофорами. За відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами, а на перехресті за відсутності пішохідних світлофорів, дорожніх знаків та розмітки - шириною тротуарів чи узбіч.
 
Не знайшли підтвердження доводи про істотні порушення  місцевим судом вимог КПК України. 
 
Захисник у скарзі посилається на те, що висновок комплексної  експертизи №4178/4179/4180 від 16 травня 2014 року  сформульовано на неправильних вихідних даних.  
Між тим слід зазначити, що  незгода з математичними розрахунками щодо швидкості руху автомобіля, ширини дороги, місцезнаходження пішоходів у момент ДТП, по свої суті стосуються оскарження фактичних обставин, що з огляду на приписи ст.433 КПК України не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції. Аналогічні за змістом доводи були предметом належної  перевірки судів попередніх  інстанцій. 
Так, із матеріалів провадження убачається, що на  дослідження експертам слідчим було надано всі матеріали кримінального провадження, у яких містились відповідні протоколи слідчих дій,  відомостей про зауваження при проведенні яких вони не містять. Експерти при проведенні комплексної експертизи не заявляли жодних клопотань про надання додаткових матеріалів та зразків або вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням експертизи, що свідчить про те, що наданих  матеріалів та наявної в них інформації було достатньо для складання відповідного висновку. Крім того, місцевий суд допитав експертів, які надали вичерпні відповіді на всі питання,  з урахуванням тих даних, які містять матеріали кримінального провадження. Вони не вказували на наявність суперечностей та неузгодженостей між наданими на дослідження вихідними даними. Що стосується неточностей  у вимірах при огляді місця події та схемі до нього, то вони були усунуті при повторному огляді місця ДТП. 
Посилання у касаційній скарзі на те, що дослідження проведено із порушенням інструкцій про проведення судових експертиз, є голослівними, оскільки таких даних матеріали провадження не містять, а  захисник у своїх доводах не наводить конкретних доказів на їх підтвердження.
Сторона захисту також стверджує, що місцевий суд безпідставно врахував показання потерпілого ОСОБА_1 , який не був очевидцем події, а також показання свідків. 
Ст. 95 КПК України визначено, що показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд у вироку послався на показання свідків та потерпілого, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання,щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мали значення та щодо фактів, які вони сприймали особисто,  що повністю відповідає вимогам ст.95 КПК України. 
Судами вірно відхилено доводи  захисту про недопустимість як доказу диску з відеозаписом із відеореєстратора, отриманого без застосування заходів забезпечення кримінального провадження. 
 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 93 КПК України  збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
В свою чергу, заходи забезпечення кримінального провадження це передбачені кримінально-процесуальним законом засоби державно-правового примусу, що застосовуються уповноваженими на те органами у чітко визначеному законом порядку.  
 
Слідчий суддя або суд, розглядаючи клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, повинні завжди вивчати можливість отримати для потреб досудового розслідування речі й документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні без застосування заходу забезпечення кримінального провадження. Застосування такого заходу не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, серед іншого, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні (ст. 132 КПК України). 
 
За умови добровільного надання речей або документів стороною чи іншим учасником кримінального провадження, у володінні яких вони перебувають,  відпадає необхідність у застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження у виді тимчасового доступу до речей і документів. У такому випадку застосування заходів примусу буде  недоцільним втручання у права і свободи особи.
З цього приводу існує усталена практика ККС ВС (провадження №51-5646 км20). 
У даному кримінальному провадженні правових підстав для звернення із клопотанням до слідчого судді стосовно тимчасового доступу до речей і документів  не було, оскільки свідок ОСОБА_7 за власною ініціативою та  добровільно надав слідчому органу диск з відеозаписом із відеореєстратора, що  підтверджено його письмовою заявою.
Твердження захисника про отримання речового доказу  неуповноваженим слідчим, лише на підставі того, що на його ім`я адресована заява, не заслуговують на увагу. У матеріалах справи містяться постанова про визнання речовим доказом лазерного диску DVD-R «RIDATA», наданого свідком, а також протокол огляду цього диску,  винесені 11 грудня 2013 року слідчим ОСОБА_17, який входив до складу слідчої групи у провадженні. Жодних даних про вчинення будь яких процесуальних дій щодо речового доказу іншою особою, матеріали провадження не містять. 
Що стосується відмови судів у  проведенні повторної судової експертизи, слід зазначити наступне.
Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб.
Відповідно до матеріалів провадження встановлено, що місцевий суд належним чином відреагував на клопотання захисту про призначення повторної судової експертизи,  із дотриманням вимог ст.350 КПК України розглянув його, та зауважив, що в ході проведення слідчих експериментів із обвинуваченим  ОСОБА_2 , призначених судом, обвинувачений повідомляв інший механізм вчинення ДТП з іншими вихідними даними щодо знаходження пішоходів відносно розмітки на дорозі, їх руху, який суперечив його показанням наданим у суді. Зважаючи на ці обставини, а також  через не зазначення  захистом підстав, які б слугували правовим підґрунтям для призначення повторної експертизи, мотивованою ухвалою відмовив у задоволенні  такого клопотання. 
В свою чергу,  звертаючись із клопотанням до суду апеляційної інстанції,   захисник ОСОБА_14  не наводив будь-яких інших даних, які б слугували підставами для проведення повторного дослідження, тому суд постановив ухвалу про відмову у  задоволенні клопотання, яка занесена секретарем до журналу судового засідання. 
Посилання адвоката   на порушення  апеляційним судом вимог ст.404 КПК України, через відмову у   повторному  дослідженні доказів,   не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.
Положеннями ст. 404 КПК України чітко регламентовано,  що за клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Такими чином, сам факт непогодження сторони з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.
Захисник ОСОБА_14 під час апеляційного перегляду просив повторно  дослідити докази через неправильну, на його думку, їх оцінку місцевим судом.                 З огляду на те, що сторона захисту не наводила жодних  обґрунтувань того, що докази були досліджені судом першої інстанції не повністю чи з порушеннями, а підстав, передбачених частиною третьою статті 404 КПК  України, для повторного їх дослідження апеляційним судом встановлено не було, тому суд правомірно відмовив у повторному їх   дослідженні. 
Обмежившись аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, апеляційний суд не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду. За результатами перегляду вироку, суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою зазначених доказів, даною місцевим судом, а відтак застосована ним процедура не суперечила встановленій статтею 23 КПК України засаді безпосередності судового розгляду.
При цьому, апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 КПК України, перевірив усі доводи апеляційних скарги  сторони захисту  та визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі відповідно до вимог ст.419 КПК України  мотиви на їх спростування.
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином  вмотивованою, вона в повній мірі відповідає  вимогам статей 370, 419 КПК України, тому  касаційні доводи  сторони захисту в цій частині теж неприйнятні.
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування  судових рішень, а тому підстав для задоволення скарги немає.
З цих підстав та, керуючись статтями 434, 436,  441,442 КПК України, Суд ухвалив:
Вирок Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 січня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_2 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_9                                                ОСОБА_10                         ОСОБА_11