ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       07 вересня 2022 року                м. Чернівці                Справа № 725/8523/21

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Височанської Н.К., Одинака О.О.,
секретар: Петранюк Ю.Т.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 , яка діє в інтересах  ОСОБА_1 , на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 червня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Скуляка І.А., дата виготовлення повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:
       У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та просив ухвалити рішення, яким стягнути з останньої 3% річних у розмірі 39 781,14 грн, інфляційні втрати у розмірі 291 387,38 грн та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 24 133,77 грн (а.с.1-6).
       В обґрунтування вимог вказував, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30.04.2014 року визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 13 березня 2007 року. Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на нежиле приміщення – паркомісце АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на торговельний павільйон площею 60 м.кв., який розміщений в торгівельному секторі № НОМЕР_1 , торгівельне місце № НОМЕР_2 на МТК «Калинівський ринок». Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 97 600 грн в рахунок відшкодування половини вартості придбаних меблів та побутової техніки. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 91 834 грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на капітальний ремонт будинку АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_2 на праві власності.
В подальшому, Першотравневим районним судом м. Чернівці року видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання, а 15.08.2014 року державним Провадження №22-ц/822/616/22
виконавцем Першотравневого ВДВС Чернівецького МУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №44425136.
Станом на 29.04.2021 року на рахунок позивача з банківських реквізитів виконавчої служби було перераховано суму стягуваних з відповідача коштів в межах виконавчого провадження, у зв`язку з чим стягувач з урахуванням ухилення боржника від виконання грошових зобов`язань звернувся до суду для стягнення штрафних санкцій за період з 30.04.2014 року по 29.04.2021 року.
Посилаючись на норми ст.ст.509, 524, 533-535, 549, 625 ЦК України, ст.3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», ст.ст.1, 3 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» просив позов задовольнити.
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 червня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних у сумі 17049,06 грн та інфляційні втрати в сумі 38651,27 грн. В іншій частині позову – відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення пені  ОСОБА_3 , яка діє в інтересах  ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду у вказаній частині змінити та вимогу задовольнити.
Вказує, що у цивільному кодексі відсутнє визначення терміну «грошове зобов`язання», однак воно міститься в ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», постанові пленуму Вищого господарського суду «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17.12.2013 року №14 та постановах ВСУ. Так, згідно зі ст.1 вказаного Закону це зобов`язання боржника сплатити кредитору певну суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України.
Наголошує, що зобов`язання, яке виникло у ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 за рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців, є грошовим.
Згідно ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Норма ст.549 ЦК України не передбачає виключно такої умови для стягнення пені, як договірні відносини сторін або її стягнення виключно з юридичних осіб та/або ФОП, як вказується у оскаржуваному рішенні суду.
Стороною апелянта було здійснено посилання на норму ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» з метою встановлення відсоткової ставки НБУ, яка підлягає стягненню з відповідача, а тому фактично позов про право вимоги по стягненні суми пені був обґрунтований не ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», а нормами ст.549 ЦК України.
У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача заперечує щодо задоволення апеляційної скарги та просить рішення суду залишити без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині про відмову в задоволенні вимоги про стягнення пені суд першої інстанції виходи з того, що позивач у своїй позовній заяві посилається на ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», який надає йому право на стягнення пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.
Статтею 1 даного Закону визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, про те суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установити організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи-суб`єкти підприємницької діяльності.
Таким чином, аналізуючи вказаний закон суд дійшов висновку, що останній застосовується тільки до зобов`язань, які виникли із договорів, учасником яких обов`язково повинна бути або юридична особа, або фізична особа-підприємець, а також нарахування та стягнення пені повинно бути передбачене у даному договорі, як зазначено у ст.1 даного Закону.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та результатами розгляду справи виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30.04.2014 року, крім іншого, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 97 600 грн в рахунок відшкодування половини вартості придбаних меблів та побутової техніки та 91 834 грн в рахунок відшкодування витрат понесених на капітальний ремонт будинку АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_2 на праві власності (а.с.7-8).
На підставі вказаного вище рішення позивачу ОСОБА_1 було видано виконавчий лист від 05.08.2019 року, який він пред`явив для виконання до Першотравневого відділу ДВС Чернівецького міського управління юстиції (а.с.9).
15.08.2014 року державним виконавцем Першотравневого ВДВС Чернівецького МУЮ було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №44425136, а 28.08.2017 року винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження (а.с.10-11).
05.07.2018 року постановою державного виконавця другого відділу ДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області було прийнято виконавче провадження по стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів розмірі 189 434 грн (а.с.12).
29 квітня 2021 року на рахунок позивача ОСОБА_1 з банківських реквізитів виконавчої служби було перераховано суму стягуваних з відповідачки ОСОБА_2 коштів в межах виконавчого провадження (а.с.14).
Згідно розрахунку пені за період з 29.04.2020 року по 29.04.2021 року її розмір склав 24 133,77 грн (а.с.15).
Згідно із ч.1 ст.509, ст.526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Правовідносини, які виникають між сторонами на підставі зобов`язання, безпосередньо складаються із двох частин: 1) обов`язку вчинити певну дію; 2) права вимагати вчинення цієї дії.
Відповідно до ч.1 ст.549 та ч.2 ст.551 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
В силу ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Вказана норма знаходиться в розділі «Забезпечення виконання зобов`язання».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 вказано, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Тому, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Такими правилами є правила про неустойку, передбачені ст.ст.549-552 ЦК України.
Залежно від правових підстав виникнення у законодавстві та судовій практиці неустойку поділяють, зазвичай, на два основні види: законну та договірну. Законною є неустойка, встановлена актом цивільного законодавства й її застосування не залежить від того, чи оформлена така неустойка ще й договором. Приклад законної неустойки можна знайти у ч.2 ст.625 ЦК України, згідно з якою боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити, окрім суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, ще й пеню у розмірі три проценти річних від простроченої суми (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом). Розмір законної неустойки відповідно до змісту ч.2 ст.551 ЦК України може бути збільшений у договорі. Також сторони можуть домовитися і про зменшення розміру законної неустойки, але лише у тих випадках, коли це передбачено законодавством - скажімо, коли у тексті відповідної норми (як у вищенаведеному прикладі) міститься застереження «якщо інше не передбачено договором».
Що ж до договірної неустойки, то нею є та неустойка, яка встановлюється за згодою сторін (договором) з визначенням її розміру та умов застосування. При цьому необхідно враховувати, що при відсутності окремого договору про неустойку чи відповідного пункту в основному договорі (виконання якого забезпечується неустойкою) згадки про неї, неустойка не застосовується. Крім того, слід пам`ятати, що у цивільному законодавстві існують випадки, коли максимальний розмір неустойки, про який сторони можуть домовитися, обмежується законом. Так, згідно з положеннями статей 1, 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» за прострочення грошових зобов`язань платники грошових коштів (боржники) сплачують на користь одержувачів цих коштів (кредиторів) пеню у розмірі, встановленому за згодою сторін, який обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно з преамбулою ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», предметом регулювання даного закону є договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.
Доводи апеляційної скарги з приводу відсутності посилання на положення ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» як підставу для стягнення пені, є необґрунтованим, так як в позовній заяві дійсно міститься посилання на норму зазначеного Закону при здійсненні розрахунку вимог щодо стягнення пені.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 є фізичною особою - суб`єктом підприємницької діяльності, то до правовідносин, що виникли між сторонами у спорі, не підлягає застосуванню ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», а заборгованість виникла не із договірних відносин.
Колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції не звернув уваги на посилання позивача на норму ст.549 ЦК України й не надав вказаному оцінки, однак це не вплинуло на правильність рішення суду в цілому, оскільки суд зробив правильний висновок, що право позивача у цьому спорі захищено лише ч.2 ст.625 ЦК України.
Так, згідно із ч.2 ст.546 ЦК України договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Позивач звертаючись з позовом не зазначив Закон, який надає йому право на нарахування неустойки, а відносини між сторонами, як зазначалося вище, не виникли з договірних відносин. 
Отже, норма ст.549 ЦК України нерелевантна до спірних правовідносин.
Що стосується посилання в апеляційній скарзі на норми ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», то суд апеляційної інстанції критично сприймає таку, оскільки у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч.6 ст.367 ЦПК України), поширення їх на спірні правовідносини судом не досліджувалось.
Інші наведені в апеляційній скарзі посилання висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 червня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий                                         Лисак І.Н.

Судді:                                                Височанська Н.К.

                                                               Одинак О.О.