ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

28 вересня 2022 року 	м.Суми	

Справа №591/2577/20 
Номер провадження 22-ц/816/920/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Собини О. І. 
за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М., 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – виконавчий комітет Сумської міської ради,
третя особа – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Рижова Сергія Євгеновича на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 липня 2022 року в складі судді Шелєхової Г.В., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складено 18 липня 2022 року, -
                                                                в с т а н о в и в :
05 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до виконавчого комітету Сумської міської ради (далі – Виконком) про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , та скасування рішення органу приватизації про передачу квартири у власність ОСОБА_3 .
Позовні вимоги мотивовано тим, що після смерті дружини заявнику стало відомо, що спірна квартира належала їй на праві власності. ОСОБА_3 приватизувала вказану квартиру. Позивач заперечує проти факту написання заяви про відмову від участі у приватизації, яка міститься в матеріалах приватизаційної справи.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Рижов С.Є. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того що російське громадянство позивача ніяким чином не звільняє від обов`язку отримання у нього згоди на приватизація спірної квартири, яка фактично не була отримана, тобто приватизація квартири відбулась незаконно.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Рижова С.Є., дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 20).
Станом на 29 грудня 2012 року за ОСОБА_3 нерухомого майна не було зареєстровано (т. 1 а.с. 41).
Згідно розпорядження № 41 від 17 лютого 2016 року квартира АДРЕСА_1 була передана у приватну власність ОСОБА_3 в порядку приватизації найманої квартири (т. 1 а.с. 33-34).
Згідно довідки про склад сім`ї у спірній квартирі мешкали ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 36).
15 лютого 2016 року ОСОБА_1 подав письмову заяву про відмову від участі в приватизації (т. 1 а.с. 39).
Висновком експертизи № СЕ-19/119-21/9900-ПЧ від 22 жовтня 2021 року підтверджується, що підпис від імені ОСОБА_1 у заяві від 15 лютого 2016 року на ім`я начальника управління обліку, розподілу та приватизації житла, виконаний ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 2-17).
Судом також встановлено, що ОСОБА_1 на момент приватизації спірної квартири був громадянином Російської Федерації (т. 1 а.с. 40).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивач як громадянин Російської Федерації не мав права відповідно до вимог закону приймати участь у приватизації спірної квартири, тобто права заявника не порушені. Крім того, позивач письмово відмовився від участі у приватизації. Також суд виходив з пропуску заявником трирічного строку звернення до суду. При цьому, місцевий суд не погодився з твердженням позивача, що про порушення своїх прав він дізнався лише 20 січня 2020 року, зазначивши, що заява про відмову від участі в приватизації була написана власноручно ОСОБА_1 15 лютого 2016 року, тобто саме з цього часу він був обізнаний про порушення прав.
Колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду – це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що на момент приватизації спірної квартири позивач взагалі не мав право брати у ній участь, оскільки мав громадянство іншої держави, тобто у розумінні вимог вказаного вище Закону права заявника на приватизацію не порушені. Крім того, позивач добровільно відмовився від участі у приватизації квартири, про що засвідчив у відповідній заяві власним підписом.
Погоджується колегія суддів і з рішенням суду в частині відсутності підстав для поновлення ОСОБА_1 трирічного строку звернення до суду з позовом, який був пропущений без поважних на те причин.
Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Встановлений у суді першої інстанції та не спростований позивачем факт написання заяви про відмову від у часті у приватизації спірного майна 15 лютого 2016 року свідчить про обізнаність заявника у порушенні його прав саме з моменту написання вказаної заяви, а тому з даним позовом ОСОБА_1 мав звернутися у строк до 15 лютого 2019 року, чого не зробив, тобто пропустив встановлений законом строк позовної давності.
Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують, вже були предметом розгляду суду першої інстанції та за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин.
Ухвалюючи рішення у даній справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшовши правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
Посилання місцевого суду у рішенні про пропуск позивачем строку позовної давності не свідчить про порушення судом при ухваленні рішення норм процесуального права, оскільки суд відмовив в задоволенні позову саме за необґрунтованістю заявлених вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову. Підстав для скасування зазначеного рішення за доводами апеляційної скарги немає.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
                                                         п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Рижова Сергія Євгеновича залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 липня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді:                                                                                        О. Ю. Кононенко 

                                                                                                   О. І. Собина