ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1397/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/4765/19 Категорія: 305010300 	Єщенко  О. І. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       25 жовтня 2022 року                                                                                                      м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді секретар	Нерушак Л.В., Сіренко Ю.В. Зінченко Ю.О.	

учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідачі (скаржники) – Державна казначейська служба України, Черкаська обласна прокуратура,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги обох відповідачів на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.09.2022 (повний текст складено 05.09.2022, суддя в суді першої інстанції Єщенко О.І.) у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Черкаської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів прокуратури, 

в с т а н о в и в :

у жовтні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути за рахунок державного бюджету (Державна казначейська служба України) на свою користь 1500000,00 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 1500000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої Черкаською обласною прокуратурою, з посиланням на те, щопозивач мав процесуальний статус обвинуваченого у кримінальній справі за ч. 1 ст. 366 КК України, по результатам розгляду якої його було виправдано за вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області по справі №1-285-11, 1/705/9/17 від 05.07.2017, що набрав законної сили після апеляційного перегляду 21.05.2018. 
Свою вину у вчиненні інкримінованих злочинів він не визнавав протягом усього досудового та судового слідства, про що неодноразово вказував як усно, так і письмово при написанні заяв, скарг, клопотань тощо. Позивач вважає кримінальні справи сфальсифікованими з самого початку їх порушення з метою незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, направленими на його дискредитацію як підприємця, директора ТОВ «Антоновка і К». Порушенням вищезазначених кримінальних справ відносно нього та строками їх розслідування прокуратура фактично зламала йому життя. Тривалий час, довгі роки, він вимушений був доводити свою невинуватість перед суспільством та людьми, незаконно лишився посади директора ТОВ «Антоновка і К», вимушений був за безцінок продати вже посаджений ним садок розміром більше 40 гектарів, на який витратив свої особисті грошові кошти в розмірі 1025200 гривень. Також він тривалий час залишився без роботи та без будь-яких засобів для існування як сам, так і уся його сім`я, включаючи, на той час неповнолітніх дітей. Крім того, перебуваючи під дією міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання, він не мав можливість виїхати до своїх престарілих батьків у м. Махачкала Республіки Дагестан, довгі роки не мав можливості їх бачити та спілкуватися з ними. Не мав можливості поїхати на похорон сестри та матері.
Фактом невиправданого, упередженого та неприйнятного ставлення до нього, як до громадянина іншої держави, як до керівника підприємства ТОВ «Антоновка і К» зі сторони прокуратури, може слугувати і та обставина, що його фактично позбавили права на заняття підприємницькою діяльністю, права своєю працею заробляти собі на життя, матеріально утримувати себе та членів своєї родини. Кримінальна справа відносно нього роками знаходилась на досудовому та судовому слідстві. Фактично позивачу були заподіяні страждання внаслідок психологічного впливу при допитах слідчих та під час судових засідань, порушились та змінились у негативний бік життєві зв`язки, погіршились відносини з оточуючими, він був позбавлений можливості реалізації своїх звичок та бажань, його стан здоров`я погіршився, у зв`язку з чим він був вимушений пройти курс лікування.
Визначаючи моральну шкоду в розмірі 1500000,00 гривень, позивач виходив із того, що відносно нього в даному випадку органи прокуратури незаконно повідомили про підозру, незаконно відносно нього обирали міру запобіжного заходу, суттєво обмежуючи його права протягом тривалого періоду часу, а це більше дев`яти років, незаконно обвинувачували у вчиненні злочинів, яких він не скоював, і на протязі більше 9 років він намагався захистити у судах своє добре ім`я, у зв`язку з чим значною мірою втратив довіру до людей, до правоохоронних органів, які навмисно і незаконно його переслідували протягом тривалого періоду часу. За цей час він повністю втратив свій бізнес, залишився наодинці зі своїм болем та своєю бідою. Враховуючи інтенсивність та глибину сприйняття своїх психотравмуючих факторів, що супроводжували його переслідування, позивач стверджує, що нізащо б не погодився відчути пережитий моральний і душевний біль вдруге за названу та будь-яку іншу суму.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.09.2022 позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь   ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану Черкаською обласною прокуратурою внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності у розмірі 750000,00 грн. Зобов`язано Державну казначейську службу України списати у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України кошти у розмірі 750000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди  ОСОБА_1 , завданої Черкаською обласною прокуратурою внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Суд вказав, що позивача вироком суду виправдано у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 366 КК України, а перебуванням під слідством та судом йому завдано моральних страждань, які мають бути компенсовані у визначеному судом розмірі. При цьому вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди доказами не підтвердилися.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, Державна казначейська служба України 26.09.2022подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та відмовити у задоволенні позовних вимог. Скаржник зазначає, що за практикою ВП ВС відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої державою, є держава в особі відповідного органу державної влади, а не Державна казначейська служба, яка лише має повноваження здійснювати списання коштів з бюджету. Отже стягувати кошти з Державної казначейської служби підстав не було, чого не врахував суд першої інстанції. Також суд вийшов за межі позовних вимог, вказавши про зобов`язання казначейства здійснити дії по списанню коштів з державного бюджету, про що позовні вимоги не заявлялися. Позивач не довів наявність в нього моральної шкоди у стягнутому судом розмірі, який є завищеним та таким, що не відповідає приписам ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Також позивач не є громадянином України, отже норми вказаного закону щодо нього не застосовуються.
Також 30.09.2022 Черкаська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції змінити, визначивши розмір відшкодування позивачу моральної шкоди в сумі 569833,33 грн. Зазначає, що позивач перебував під слідством та судом 7 років 3 місяці 20 днів, а не 7 років 4 місяці 17 днів, як вказав суд, врахувавши строк з 12.05.2009 (порушення попередньої кримінальної справи) по 09.06.2009 (скасування постанови про порушення кримінальної справи). Розмір моральної шкоди позивача в сумі 750000,00 грн. не підтверджується доказами та має визначатися, виходячи з положень ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» шляхом нарахування за кожен місяць перебування особи під слідством та судом відшкодування в розмірі мінімальної заробітної плати, що становитиме суму 569833,33 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його цілком законним та належним чином обґрунтованим. 
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Враховуючи вимоги та доводи скаржників у даній справі, предметом апеляційного перегляду є висновки суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, щодо яких наведено заперечення в апеляційних скаргах. В решті висновків про відмову у задоволенні вимог про відшкодування матеріальної шкоди рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що постановою начальника СВ Уманського МВ УМВС України Розборського В.В. про порушення кримінальної справи і прийняття її до свого провадження від 12.05.2009 порушена кримінальна справа № 1700900226 відносно ОСОБА_1 за фактом шахрайства з фінансовими ресурсами при подачі звіту ТОВ «Антоновка і К» по програмі розвитку садівництва за січень-листопад 2008 року до Управління агропромислового розвитку Уманської районної державної адміністрації Черкаської області, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 222 КК України. Приводом для порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 стало безпосереднє виявлення співробітниками міліції в його діях ознак злочину, передбаченого ч. 1 ст. 222 КК України. 
29.05.2009 начальником СВ Уманського МВ УМВС України в Черкаській області Розборським В.В. обрана міра запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 у вигляді підписки про невиїзд та відібрано підписку про невиїзд від 29.05.2009.
09.06.2009 постановою в.о. прокурора м. Умань Мельниченка С.В. скасовано постанову від 12.05.2009 про порушення кримінальної справи № 1700900226. 
Постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08.07.2009 по справі № 4-168-09 відмовлено у заведенні провадження по скарзі ОСОБА_1 про скасування постанови про порушення кримінальної справи № 1700900226.
Постановою прокурора міста Умань Черкаської області Резніка Р.Б. про порушення кримінальної справи від 21.01.2010 була порушена кримінальна справа № 1711000005 стосовно службових осіб ТОВ «Антоновка і К» по факту службового підроблення, за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Приводом для порушення даної кримінальної справи відносно службових осіб ТОВ «Антоновка і К» стало безпосереднє виявлення прокуратурою м. Умані ознак злочину.
Постановою старшого слідчого прокуратури м. Умані Павленко Р.І. про прийняття кримінальної справи до свого провадження від 05.01.2011 прийнято кримінальну справу № 1711000005 до свого провадження для проведення досудового слідства. 
01.02.2011 зазначеним слідчим постановлено постанову про обрання міри запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання та 01.02.2011 відібрано у останнього підписку про невиїзд.
02.03.2011 постановлено аналогічну постанову та відібрано у ОСОБА_1 підписку про невиїзд. 
02.03.2011 підозрюваного ОСОБА_1 було допитано за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. 
Постановою старшого слідчого прокуратури м. Умані Павленко Р.І. від 14.04.2011 порушено кримінальну справу № 1711000005/1 стосовно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 222 КК України. 
Постановою старшого слідчого прокуратури м. Умань Павленка Р.І. від 14.04.2011 об`єднано кримінальні справи № 1711000005 та № 1711000005/1 стосовно ОСОБА_1 в одне провадження та присвоєно № 1711000005. 
Того ж дня постановою старшого слідчого прокуратури м. Умань Павленко Р.І. обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання та відібрано у ОСОБА_1 відписку про невиїзд. 
Постановою старшого слідчого м. Умані Павленко Р.І. про притягнення в якості обвинуваченого від 14.04.2011 притягнуто в якості обвинуваченого ОСОБА_1 по кримінальній справі № 1711000005, пред`явивлено йому звинувачення в злочинах, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 222 ККК України, про що йому оголошено. 
Протоколом від 14.04.2011 старшим слідчим прокуратури міста Умані Павленко Р.І. пред`явлено ОСОБА_1 обвинувачення за ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 222 КК України, роз`яснено обвинувачення та вручено копію постанови про притягнення в якості обвинуваченого.
Протоколами від 19.04.2011 оголошено обвинуваченому ОСОБА_1 про закінчення досудового слідства по кримінальній справі № 1711000005 та пред`явлено йому та його захиснику матеріали кримінальної справи, де ними було заявлено клопотання про закриття кримінального провадження. 
Постановою старшого слідчого прокуратури м. Умані Павленко Р.І. про відмову в задоволенні клопотання обвинуваченого від 19.04.2011 відмовлено в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_1 та його захисника Великого І.П. про закриття кримінального справи.
26.04.2011 відносно ОСОБА_1 було складено обвинувальний висновок за ознаками складу злочинів, передбаченого ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 222 КК України, який за вих. № 118-114-11 від 26.04.2011 скерований прокуратурою міста Умані до Уманського міськрайонного суду Черкаської області.
19.05.2011 відбулось попереднє судове засідання у справі, 11.08.2011, 11.10.2011, 01.11.2011, 24.11.2011, 20.12.2011, 19.01.2012, 15.02.2012, 28.02.2012, 16.03.2012, 22.03.2012, 03.04.2012, 26.04.2012, 29.05.2012, 07.08.2012, 04.09.2012, 01.10.2012, 22.10.2012, 19.11.2012, 05.12.2012, 27.12.2012, 24.12.2013, 05.03.2013, 08.04.2013, 24.04.2013, 21.05.2013, 03.06.2013, 18.06.2013, 11.07.2013, 01.08.2013, 07.10.2013, 23.10.2013, 05.11.2013, 04.12.2013, 16.12.2013, 23.12.2013 та 30.12.2013 у справі відбулися судові засідання, що підтверджується протоколом попереднього судового засідання та протоколами судових засідань, доданими позивачем до справи. 
Постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.01.2014 кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 366, ч 1 ст. 222 КК України повернута прокурору м. Умані Черкаської області для проведення додаткового розслідування.
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 11.03.2014 скасовано постанову Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.01.2014 та повернуто справу до того ж суду на новий судовий розгляд в іншому складі суду. 
12.09.2014, 17.09.2014, 07.11.2014, 17.12.2014, 15.01.2015, 19.02.2015, 08.04.2015, 17.04.2015, 18.05.2015, 26.05.2015, 04.08.2015, 03.09.2015, 05.10.2015, 19.10.2015, 09.12.2015, 04.02.2016, 23.03.2016, 14.04.2016, 26.05.2016, 17.10.2016, 14.11.2016, 21.12.2016, 23.02.2017 та 04.04.2017 у справі відбулися судові засідання, що підтверджується журналами судових засідань, доданими позивачем до справи.
Вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.04.2017 ОСОБА_1 в пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 222 КК України, визнано невинуватим і по суду виправданим у зв`язку із не встановленням події злочинів. Запобіжний захід підписку про невиїзд щодо ОСОБА_1 скасовано.
Прокурором Уманської місцевої прокуратури подано до Апеляційного суду Черкаської області апеляційну скаргу на вирок суду від 05.04.2017.
09.06.2017 відбулося попереднє засідання у справі, а 06.09.2017, 29.11.2017, 27.12.2017, 04.01.2018, 14.02.2018, 21.05.2018 відбулися судові засідання у справі в суді апеляційної інстанції, що підтверджується постановою попереднього розгляду справи від 09.06.2017 та протоколами судових засідань, доданими позивачем до справи.
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 21.05.2018 вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.04.2017 залишено без змін.
Таким чином, позивач ОСОБА_1 перебував під слідством та судом у період з 12.05.2009 (дата постанови начальника СВ Уманського МВ УМВС України в Черкаській області Розборського В.В. про порушення кримінальної справи і прийняття її до свого провадження від 12.05.2009) по 09.06.2009 (дата постанови в.о. прокурора м. Умань Мельниченка С.В. від 09.06.2009 про скасування постанови від 12.05.2009 про порушення кримінальної справи № 1700900226), та з 01.02.2011 (дати постановлення слідчим постанови по кримінальному провадженні № 1711000005 про обрання міри запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 у вигляді підписки про невиїзд) по 21.05.2018 (дати ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 21.05.2018, якою залишено без змін вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.04.2017), а всього 7 років 4 місяці 17 днів (період з 12.05.2009 по 09.06.2009 дорівнює 27 днів + період з 01.02.2011 по 21.05.2018 дорівнює 7 років 3 місяці 20 днів).
Отже вказівка в апеляційній скарзі прокурора на те, що суд першої інстанції помилково врахував строк перебування позивача під слідством з 12.05.2009 (порушення попередньої кримінальної справи) по 09.06.2009 (скасування постанови про порушення кримінальної справи), є необґрунтованою, адже зі змісту вказаних документів (т.1 а.с.33-36) вбачається, що кримінальна справа порушувалася саме стосовно позивача ОСОБА_1 щодо незаконної, за доводами сторони обвинувачення, отримання з бюджету субвенції на розвиток садівництва та щодо підозрюваного ОСОБА_1 на цей період часу застосовувався запобіжний захід у виді підписки про невиїзд.
Позивач у даній справі стверджує, що знаходячись під слідством та судом, зазнаючи обмеження його прав внаслідок застосування запобіжного заходу, він зазнав моральних страждань.
Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі вищевикладених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.
Приписами ст.56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч.5 ст.9, ч.6 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст.38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Питання про відшкодування (компенсацію) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю у кримінальному процесі, врегульовано ст.130 КПК України, якою передбачено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.
Частинами 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Нормами, які регламентують відшкодування, зокрема, моральної шкоди є положення ст.1167 та ст.1176 ЦК України.
Так статтею 1167 ЦК України (загальна правова норма, що регламентує відшкодування моральної шкоди) передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт (що також передбачено ч.1 ст.1176 ЦК України); 3) в інших випадках, встановлених законом.
Крім того, спеціальною правовою нормою ч.ч.2, 6, 7 ст.1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. 
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Так існує спеціальний ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зі змісту ст.1 якого слідує, що його дія поширюється на осіб, які незаконно зазнали обмеження будь-якого їх права внаслідок застосування щодо них органами досудового розслідування, прокуратури чи суду заходів впливу за положеннями КПК та КК України. 
Згідно п.1 ч.1 ст.2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Відповідно до п.5 ст.3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.
Частинами п`ятою та шостою статті 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно ч.ч.2, 3 ст.13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також завдана органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи вини посадової або службової особи (статті 1173-1174 ЦК України).
В пункті 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до п.10.1 цієї ж постанови Пленуму ВСУ при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у справі, якщо це передбачено відповідним законом, наприклад, ст.9 ЗУ «Про оперативно-розшукову діяльність». Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.
Внаслідок незаконного засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону – ст.1176 ЦК України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», правовий висновок про що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №686/23731/15-ц.
Аналізуючи у взаємозв`язку встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, вищенаведені норми законодавства, які регламентують відповідні правовідносини, та правовий висновок ВП ВС, апеляційний суд приходить до такого.
Так як позивач у цій справі перебував у статусі обвинуваченого у кримінальному провадженні, по результатам розгляду якого його було виправдано судом, з 12.05.2009 по 09.06.2009 та з 01.02.2011 по 21.05.2018, а всього 7 років 4 місяці 17 днів, в силу вищенаведених положень п.1 ч.1 ст.2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» він має право на відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначається, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ч.ч.2, 3 ст.13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Таким чином апеляційний суд погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції в цій справі про необхідність відшкодування позивачу за рахунок державного бюджету завданої здійсненням щодо нього кримінального провадження, в якому його було вироком суду виправдано, моральної шкоди.
При цьому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що позивач не є громадянином України, отже норми ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо нього не застосовуються, адже іншого нормативно-правового регулювання порядку відшкодування шкоди особам, які мають інше громадянство та яким таку шкоду завдано внаслідок неправомірних дій органів досудового розслідування, законодавство України не містить, відтак, наявні підстави для застосування принципу аналогії закону.
Одночасно, апеляційний суд вважає вірними посилання обох скаржників у цій справі на те, що позивач не довів наявність в нього моральної шкоди у стягнутому судом розмірі, який є завищеним та таким, що не відповідає приписам ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», адже за обставин цієї справи позивачем не доведено наявності підстав для відступу від порядку визначення розміру відшкодування моральної шкоди, передбаченому ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у більшу сторону. Доказів існування моральних страждань у позивача, які б об`єктивно обумовлювалися здійсненим щодо нього досудовим розслідуванням та судовим розглядом кримінального провадження та свідчили про недостатність відшкодування, розмір якого відповідав би приписам зазначеного закону, матеріали справи не містять, отже відповідні висновки суду першої інстанції щодо розміру коштів у відшкодування моральної шкоди позивача є необґрунтованими.
В даному випадку з держави на користь позивача має бути стягнуто 575683,33 грн., виходячи з розрахунку розміру мінімальної заробітної плати в сумі 6500,00 грн. за кожен місяць перебування особи під слідством чи судом, тобто за 7 років 4 місяці 17 днів.
Далі, відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13.04.2011 № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів,є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови ВП ВС від 19.06.2018 у справі №910/23967/16.
У пунктах 5.4, 6.9 цієї ж постанови ВП ВС вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.
У постанові ВП ВС від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц вказано, що в цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22.07.2020 у справі №495/6187/16, від 29.06.2022 у справі № 201/9398/20.
На вказані обставини суд першої інстанції у даній справі належної уваги не звернув та зробив помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди позивача з Державної казначейської служби України та про зобов`язання Державної казначейської служби України списати у безспірному порядку відповідні кошти, оскільки сума відшкодування підлягає стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, що відповідає правовим висновкам ВС у постанові від 07.09.2022 у справі №711/4624/21.
Відповідні доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України у даній справі є вірними.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Отже рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.09.2022 у даній справі належить змінити у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, частково задовольнивши подані апеляційні скарги обох відповідачів.
При цьому, другий та третій абзаци резолютивної частини рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.09.2022 у даній справі щодо відшкодування позивачу моральної шкоди слід викласти в такій редакції: «Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 575683,33 грн. на відшкодування моральної шкоди». У решті рішення суду першої інстанції має бути залишено без змін.
На підставі положень ст.141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням апеляційних скарг відповідачів та пропорційно до відхиленої апеляційним судом частини позовних вимог щодо стягнення коштів у відшкодування моральної шкоди, Державній казначейській службі України з державного бюджету слід компенсувати 2614,50 грн. судового збору за апеляційний перегляд справи, а Черкаській обласній прокуратурі – 3891,60 грн. судового збору.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційні скарги – задовольнити частково.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.09.2022 у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Черкаської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів прокуратури – змінити.
Викласти другий та третій абзаци резолютивної частини рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.09.2022 у даній справі щодо відшкодування позивачу моральної шкоди в такій редакції: «Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 575683,33 грн. на відшкодування моральної шкоди». 
У іншій частині рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.09.2022 у даній справі – залишити без змін.
Компенсувати за рахунок державного бюджету Державній казначейській службі України 2614,50 грн. судового збору за апеляційний перегляд справи.
Компенсувати за рахунок державного бюджету Черкаській обласній прокуратурі 3891,60 грн. судового збору за апеляційний перегляд справи.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 25.10.2022.

Суддя-доповідач                 

Судді