04.10.22
22-ц/812/855/22

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

04 жовтня 2022 року                                                м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів:         Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,
за відсутності учасників справи, 
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №486/1359/21 за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Сорочаном Володимиром Олександровичем, на рішення, яке ухвалив Южноукраїнський міський суд Миколаївської області під головуванням судді Савіна О.І. у приміщенні цього суду 25 липня 2022 року, повний текст якого складений 03 серпня 2022 року, за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1  про відшкодування збитків у порядку Закону України «Про захист прав споживачів», 

у с т а н о в и л а :

18 серпня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_1 про відшкодування збитків у порядку Закону України «Про захист прав споживачів».
Позов мотивовано тим, що 04 березня 2021 року ОСОБА_2 замовила у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , яка займається виготовленням меблів на замовлення, вбудовану кухню довжиною 7 метрів за індивідуальним проектом на суму 70000 грн. 
Відповідач, оглянувши квартиру, склала проект кухонних меблів, узгодивши його з позивачем, і вони оформили угоду про те, що замовлення буде виконано та здано позивачу не пізніше 05 червня 2021 року. Позивач частково оплатила замовлення на суму 55000 грн.
У встановлений договором строк виготовлення кухні не відбулось, у зв`язку з чим ОСОБА_2 звернулась до відповідача з претензією, вказавши в ній десятиденний строк передачі їй замовленої кухні у відповідності до вимог ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», а в разі її відсутності повернути їй гроші. Вказана претензія залишилася без відповіді і задоволення.
У серпні 2021 року ОСОБА_1 привезла і встановила в квартирі частину елементів кухонного гарнітура, а саме - частину каркасів і стільницю, але не виготовила і не завезла головний і найдорожчий елемент кухні – фасади, а також полиці і ящики. Частина каркасів і ящиків не встановлені через дефекти їх виконання. За підрахунками позивача вартість елементів кухні, встановлених в її квартирі, становить близько 10000 грн. 
Через невиконання умов договору ОСОБА_2 розірвала з ОСОБА_1 договір підряду на виготовлення кухні. Зазначає, що відповідач, отримавши замовлення від позивача на виготовлення кухні в березні 2021 року і закінчення монтажу 05 червня 2021 року, приступила до робіт лише 22 червня 2021 року, про що свідчить накладна на ім`я відповідача від 22 червня 2021 року на закупівлю матеріалів на монтаж замовленої позивачем кухні. За такого, на думку позивача, відповідач при укладенні договору взагалі не мала наміру виконувати замовлення у встановлені в договорі строки. 
Крім того, невиконання відповідачем умов договору, вплинуло на можливість позивача та її родини нормально харчуватися, у зв`язку із чим вони вимушені були приймати їжу в установах громадського харчування, що турбувало і нервувало їх на протязі тривалого часу, чим спричинило позивачу моральної шкоди, яку вона оцінює в 5000 грн.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просила суд стягнути на її користь з ОСОБА_1 збитки, завдані невиконанням договору виготовлення кухонних меблів в розмірі 45 000 грн., 3% від загальної вартості замовлення неустойки на підставі положень частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», що становить 2100 грн., а також 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.
13 січня 2022 року від представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Сорочана В.О. надійшов відзив, в якому він просив у задоволені позову відмовити. Зазначав, що дійсно 04 березня 2021 року сторони домовилися про виготовлення меблів - кухонного гарнітуру за індивідуальним замовленням позивача. Оскільки в квартирі позивача планувались ремонті роботи, а частина меблів (фасади) виготовлялась не відповідачем, а підприємством, сторони не встановлювали конкретної дати встановлення кухні, оскільки ні позивач не могла назвати конкретної дати закінчення ремонту, ні відповідач не могла точно вказати коли будуть виготовлені фасади підприємством. Сторони лише погодили, що це має бути липень-серпень 2021 року. Вартісь матеріалів у розмірі 55000 грн. було отримано ОСОБА_1 , а 15000 грн., як оплату своєї роботи, відповідач мала отримати в момент початку встановлення фасадів в квартирі ОСОБА_2 . Після закінчення ремонту в квартирі позивача відповідач прибув до квартири та встановив виготовлений ним каркас кухні, шафи, полички, зняв остаточні розміри та замовив їх виробництво вже з врахуванням змін, які були внесені позивачем. За кілька днів до моменту надходження фасадів кухні від виробника відповідачу, наприкінці серпня 2021 року позивач повідомила, що відмовляється від договору та почала вимагати повернути її кошти. На неодноразові спроби відповідача виконати умови договору і встановити кухню категорично відмовилася і вимагає повернення коштів. Зазначає, що станом на 22 серпня 2021 року відповідачем встановлені каркаси і шафи кухні в квартирі позивача, виготовлені і перебувають у відповідача фасади і остання готова до їх встановлення, тобто частина договору щодо встановлення фасадів кухні, яку позивач категорично відмовляється оплачувати у відповідності до умов договору. 
Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 липня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 збитки, завдані невиконанням договору виготовлення кухонних меблів, у розмірі 45000 грн., неустойку у розмірі 2 100, та моральну шкоду у розмірі 3000 грн., всього підлягає стягненню 50100 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Так, суд вважав встановленим, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», оскільки 04 березня 2021 року між ОСОБА_2 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 був укладений усний договір побутового підряду на виготовлення меблів - вбудованої кухні.
       На виконання умов договору позивач сплатила відповідачу 55000 грн.
       Відповідач порушила умови договору, оскільки у визначений сторонами строк до 05 червня 2021 року до виконання робіт не приступила.
Суд не прийняв пояснення представника відповідача про те, що саме позивач перешкоджає виконати умови договору, оскільки останньою направлялася на адресу ОСОБА_1 претензія щодо виконання умов договору та відповідно до вимог ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлювався десятиденний термін для поставлення замовленої кухні. Однак, відповідач у цей строк умови договору не виконала, у зв`язку з чим ОСОБА_2 був розірваний даний договір.
Суд погодився з підрахунками позивача, за яким вартість елементів кухні, які були виготовлені та установлені відповідачем, становить 10000 грн., а тому віднявши 10000 грн. позивач відрахувала від сплаченої нею суми 55000 грн. за кухонний гарнітур, у зв`язку з чим дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення збитків, завданих невиконанням договору виготовлення кухонних меблів, у розмірі 45000 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Розв`язуючи спір в частині вимог стягнення неустойки, суд вважав, що на підставі положень частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» позов в цій частині також підлягає задоволенню, а саме у сумі 2100 грн. (70000 грн. (вартість замовлення) х 3% (загальної вартості замовлення) : 100%).
Щодо стягнення моральної шкоди, суд, враховуючи конкретні обставини справи, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважав за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині частково та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 3000 грн., яка була завдана позивачу неправомірним невиконанням відповідачем умов договору, внаслідок якого позивач зазнала незручностей та відчуття безпорадності.
Не погодившись із зазначеним рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Сорочан В.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та положенням чинного законодавства, просить рішення суду скасувати та ухвали нове, про відмову у задоволені позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є таким, що ухвалено внаслідок упередженого ставлення судді, який розглядав справу, до представника відповідача. Суддя задовольнив позов фактично без дослідження обставин справи та наведення в рішенні будь-яких обґрунтувань, звівши рішення суду до цитувань норм законодавства. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд прийняв доводи позивача щодо вартості вже встановленої частини меблів, розрахунок якої позивач здійснила на власний розсуд. Судом взагалі не обґрунтовано та не здійснено будь-яких розрахунків між сторонами, не досліджено, які деталі вже встановлені, яка вартість встановлених деталей, який відсоток виконаних робіт.
З невстановленої частини меблів залишилися лише фасади кухні, вартість яких, згідно розрахунку наданого самим позивачем, складає 14859 грн. 80 коп. При цьому, вказані фасади вже виготовлені, знаходяться у відповідача, та остання готова негайно їх передати позивачу, як тільки вона буде готова їх прийняти.
Єдиним обґрунтуванням порушення умов договору з боку ОСОБА_1 суд наводить те, що позивач направила відповідачу претензію 24 липня 2021 року з вимогою поставити її кухню у 10-дений термін. Між тим, суд не зазначив у рішенні суду дату отримання вказаної вимоги відповідачем, а також те, що не знаючи про цю претензію ОСОБА_1 в серпні 2021 року почала встановлювати в квартирі позивача кухню, про що позивач самостійно вказала в позові, і станом на 22 серпня 2021 року могла повністю поставити кухню, якби позивач не чинила їй перепони.
Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то, на думку відповідача, позивач не навела доказів її заподіяння.
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відзив мотивований тим, що відповідач безпідставно стверджує, що сторони не встановлювали конкретної дати встановлення кухні, оскільки між ними існувала домовленість про виконання робіт не пізніше 05 червня 2021 року, але ні у вказаний строк, ні у визначений сторонами через технічні проблеми у відповідачки термін виконання – серпень 2021 року, замовлення не виготовлено, у зв`язку з чим позивачка була вимушена розірвати договір із ОСОБА_1 . 
Позивач наголошує, що відповідачем не було виконано понад 70% робіт, а частина меблів, які виготовлені, не відповідали вимогам належної якості, зокрема і гарнітура, а також затвердженому позивачем проєкту.
За такого позивач вважає, що має право на судовий захист своїх порушених відповідачем прав.
Не погоджується позивач з твердженням в апеляційній скарзі про упереджене ставлення судді-головуючого у справі до представника відповідача адвоката Сорочана В.О., оскільки заявивши відвід судді адвокат Сорочан В.О. належним чином не обґрунтував передбачених законом підстав для відводу судді.
В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися. Від представника позивача адвоката Семенової С.М. електронною поштою надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та її представника. 
Зважаючи на вимоги статей 128, 130, частини 2 статті 372 ЦПК України, заяви представників позивачки та відповідача, колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, враховуючи, зокрема, що матеріали справи є достатніми для проведення судового розгляду.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону не відповідає.
Як  вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом першої інстанції, а також не заперечується сторонами, 04 березня 2021 року між  ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 в усній формі укладено договір щодо виготовлення вбудованих кухонних меблів та їх встановлення у квартирі позивача.
З копії товарного чеку від 04 березня 2021 року вбачається, що загальна вартість меблів та робіт за цим договором складає 70000 грн., з яких: 55000 грн. – передоплата, 15000 грн. – залишок. Вказаний чек підписано відповідачем ОСОБА_1 та скріплено печаткою ФОП ОСОБА_1 (а.с.11).
В якості передплати позивач сплатила відповідачу 55000 грн. 
24 липня 2021 року ОСОБА_2 склала претензію до ОСОБА_1 , в якій вимагала в десятиденний термін поставити їй замовлену кухню, а в разі її відсутності - повернути гроші. Також в претензії міститься повідомлення, що після закінчення вказаного терміну і невиконання умов договору, ОСОБА_2 розриває договір підряду на виготовлення кухні і змушена буде звернутися до суду із позовом про відшкодування шкоди (а.с.6-7).
Доказів отримання вказаної претензії матеріали справи не містять. 
Також сторони не оспорюють, що у серпні 2021 року відповідачем було виготовлено частину замовлення та змонтовано у квартирі позивача каркас кухонних меблів, встановлені стільниці. 
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 порушила умови договору, оскільки у визначений договором строк не виконала роботи з виготовлення та встановлення кухонних меблів, а частина меблів, які виготовлені, є неякісними, що є підставою для замовника відмовитися від договору, позивач, посилаючись на порушення цим її прав споживача, які підлягають захисту на підставі Закону України «Про захист прав споживачів, ініціювала спір у суді.
Суд, вирішуючи справу, вважав, що спірні правовідносини врегульовані, зокрема, Законом України 1023-XII «Про захист прав споживачів», параграфами 1. «Загальні положення про підряд» та 2. «Побутовий підряд» Глави 61 «Підряд» підрозділу І «Договірні зобов`язання» Розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» Книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.
З таким визначенням судом характеру спірних правовідносин колегія суддів в повній мірі погодитись не може.
Так, у преамбулі до Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. 
Споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 статті 1 цього ж Закону). 
Виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3 Закону України «Про захист прав споживачів»).
За договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (стаття 865 ЦК України).
Тобто для віднесення укладеного договору до договору побутового підряду, а замовника робіт - до споживача в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» та врегулювання виниклих правовідносин за цим Законом обов`язковою умовою є те, ще виконавцем робіт (послуг) має бути суб`єктом господарювання.
Суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством (частина 1 статті 55 ГК України).
       Суб`єктами господарювання є, зокрема, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці (частина 2 статті 55 ГК України).
Частиною 1 статті 58 ГК України передбачено, що суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.
       Згідно наявного у справі витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач ОСОБА_1 з 01 липня 2020 року була зареєстрована фізичною особою підприємцем, а 02 серпня 2021 року відбулася державна реєстрація припинення підприємницької діяльності (а.с. 8-10).
       Види економічної діяльності суб`єктів господарювання визначені Національним класифікатором України « Класифікація видів економічної діяльності ДК 009:2010» Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики, який прийнято та якому надано чинності наказом Держспоживстандарту України 11 жовтня 2010 року № 457 (далі – КВЕД).
Згідно вказаного витягу видом економічної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 зазначено: «47.59 Роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинів».
Тоді як предметом укладеного сторонами договору було не купівля-продаж готових меблів, а їх виготовлення.
Згідно КВЕД вид економічної діяльності «виробництво меблів» позначений кодом 31.0.
       За такого хоча при укладанні сторонами договору з виготовлення та встановлення меблів (04 березня 2021 року) відповідач здійснювала підприємницьку діяльність, у неї не було оформлено такого виду підприємницької діяльності як «виробництво меблів», а тому укладений сторонами договір є договором підряду і не може бути кваліфікований як договір побутового підряду, а спірні правовідносини не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», у зв`язку із чим суд першої інстанції помилково застосував норми цього закону при розв`язанні спору. 
Правовідносини сторін при укладанні та виконанні договору підряду визначені параграфами 1. «Загальні положення про підряд» Глави 61 «Підряд» підрозділу І «Договірні зобов`язання» Розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» Книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.
       Так, згідно статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Для виконання окремих видів робіт, встановлених законом, підрядник (субпідрядник) зобов`язаний одержати спеціальний дозвіл.
До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів.
       Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно із положеннями статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Договір набирає чинності з моменту його укладення.
Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.
Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
В силу статті 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.
       Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.
Згідно частини 1 статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
Згідно статті 854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.
Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.
Відповідно до частин 1-3 статті 849 ЦК України замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника.
       Якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.
       Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника.
В обґрунтування своїх вимог позивач вказувала на те, що відповідач у визначені договором строки не приступила до виконання визначеної договором роботи, з чим погодився суд.
У відповідності до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено вимогами статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до статей 76, 80, 229 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Між тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження узгодження сторонами строку виконання відповідачем своїх зобов`язань з виготовлення та встановлення кухонних меблів. Відсутні також докази отримання відповідачем претензії від позивача, в якій встановлено строки виконання замовлення.
       За такого висновок суду про порушення відповідачем умов договору щодо строків його виконання не ґрунтується на наявних у справі доказах.
       В той же час, замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору (частина 4 статті 849 ЦК України).
       У такому випадку у разі відмови замовника від договору з метою визначення розрахунків між сторонами договору необхідним є встановлення вартості виконаної підрядником частини роботи та спричинених останньому відмовою від договору збитків. Суд першої інстанції безпідставно, за відсутності будь-яких доказів погодився з твердженням позивача про те, що вартість виконаної відповідачем частини обумовленої договором роботи (виготовлених та встановлених меблів) складає 10000 грн., що заперечувалось відповідачем.
       У зв`язку із ненаданням таких доказів, які має за обставинами справи та змістом позовних вимог представити ОСОБА_2 , відсутні підстави для висновку про порушення ОСОБА_1 умов договору та стягнення на користь позивача збитків на підстав частин 2, 3 статті 849 ЦК України, а також для визначення та стягнення на користь замовника різниці між сплаченою нею вартістю робіт за договором та вартістю їх фактично виконаної частини (частина 4 статті 849 ЦК України).
       Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», то, як зазначене вище, на спірні правовідносини дія цього закону не розповсюджується.
       Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.
        В силу частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Через недоведеність порушення відповідачем охоронюваних законом та укладеним сторонами договором прав позивача, відповідно, немає підстав для відшкодування їй моральної шкоди.
       За такого колегія суддів в цілому погоджується з доводами апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції помилково встановив обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, припустився неправильного застосування норм матеріального права – Закону України «Про захист прав споживачів», внаслідок чого помилково задовольнив позов, що відповідно до пунктів 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову. 
       Щодо посилань в апеляційній скарзі на упереджене ставлення судді-головуючого у справі відносно представника відповідача, то їх колегія суддів не приймає за відсутності в матеріалах справи відповідних доказів.
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Розмір та порядок сплати судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».
Відповідно до частини 1 статті 4 цього вказаного Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно із підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Позивачка звернулася до суду з позовом у серпні 2021 року, а тому, виходячи із розміру заявлених позовних вимог (45000+2100+5000 грн.=57100 грн.) та прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2021 року (2270 грн.), судовий збір за ставками, передбаченими підпунктом 1 пункту 1 частиною 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви становить 908 грн.
В силу підпункту 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги сплачується судовий збір у розмірі 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.
Тому за подання апеляційної скарги у справі підлягало до сплати 1365 грн. 
Позивачка при зверненні з позовом помилково вважала, що звільнена від сплати судового збору у цій справі на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та не сплачувала судовий збір, тоді, як зазначено у цій постанові, не є споживачем послуг. 
У зв`язку із тим, що за наслідками апеляційного перегляду рішення суду скасовано та в позові відмовлено судові витрати по справі покладаються на позивача, тому з ОСОБА_2 необхідно стягнути в дохід держави 908 грн. та на користь відповідача ОСОБА_1 1365 грн. 
Колегія суддів також зауважує, що при зверненні з апеляційною скаргою відповідач сплатила 1498 грн. 60 коп., тобто в розмірі, більшому ніж передбачено Законом України «Про судовий збір».
За змістом частин 1, 2 статті 7 Закону України «Про судовий збір» в разі  внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, в розмірі переплаченої суми.
       Оскільки на день апеляційного розгляду заяви про повернення переплаченої суми судового збору від відповідача не поступало, колегія суддів у цій постанові таке питання не вирішує.
       Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Сорочаном Володимиром Олександровичем, задовольнити. 
Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 липня 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
В позові  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1  про відшкодування збитків у порядку Закону України «Про захист прав споживачів» відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка проживає у квартирі  АДРЕСА_1 , судовий збір: в дохід держави – 908 грн., на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка проживає у квартирі АДРЕСА_2 , - 1362 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                Т.М. Базовкіна

Судді:                                                         Л.М. Царюк

                                                               Ж.М. Яворська

_____________________________________
Повний текст постанови складений 04 жовтня 2022 року