ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
08 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 748/2489/19
провадження № 51 - 3050 км 20
Верховний   Суд   колегією   суддів  Першої   судової   палати   
Касаційного   кримінального   суду   у   складі:
 
головуючого судді                                   ОСОБА_1 ,
суддів:                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                  ОСОБА_5 ,
захисника                                           ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
засудженої                                                 ОСОБА_7 , 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 січня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 23 липня 2021 року стосовно
 
                                               ОСОБА_7 ,
                                                ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
                                               уродженки та мешканки  

АДРЕСА_1 ,
 
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
 
Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 січня 2020 року, залишеним без змін ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 23 липня 2021 року, ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
 
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою в тому, що вона в ніч з 04 на 05 липня 2019 року, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з метою умисного знищення чужого майна шляхом підпалу, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, прийшла до господарства АДРЕСА_1 , де за допомогою газової запальнички підпалила тюк сіна, після чого полум`я перекинулось на господарську будівлю, у якій знаходилась худоба, та на житловий будинок за зазначеною адресою. В результаті підпалу вогнем було знищено житловий будинок, господарську будівлю, колодязь, худобу, собаку, курей, чим спричинено ОСОБА_8 матеріальних збитків на загальну суму 115 715 грн.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
За змістом касаційної скарги захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями стосовно ОСОБА_7 через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Свої вимоги захисник мотивує тим, що:
- під час досудового розслідування  ОСОБА_7 обмовила себе під тиском працівників поліції, які її незаконно затримали, не надали на її прохання захисника, не ознайомили з правами, проти її волі провели поліграфічне дослідження, змусили надати потрібні слідству показання та погодитися на слідчий експеримент;
- сторона обвинувачення не спростувала доводи сторони захисту щодо непричетності ОСОБА_7 до інкримінованого злочину та не надала об`єктивних доказів;
- висновки суду ґрунтуються на припущеннях і недопустимих доказах, які отримані з порушенням права на захист, матеріали кримінального провадження не містять прямих доказів винуватості його підзахисної;
- не встановлено мотиву вчинення інкримінованого ОСОБА_7 злочину;  
- суд апеляційної інстанції не звернув уваги на допущені порушення, не перевірив наданих стороною захисту доказів, не виконав вказівок суду касаційної інстанції, викладених в постанові від 15 жовтня 2020 року, та постановив ухвалу, яка не відповідає  вимогам ст. 419 КПК України. 
 
Від прокурора Чернігівської окружної прокуратури та потерпілої ОСОБА_8 надійшли заперечення, у яких вони просять ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
 
Позиція учасника судового провадження
 
Захисник підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.
 
Засуджена частково підтримала касаційну скаргу захисника та просила зменшити покарання.
 
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника, просив залишити без зміни оскаржувані судові рішення стосовно ОСОБА_7 .
 
Мотиви Суду
 
Положенням ст. 433 КПК Українивизначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги; при цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Відповідно до ст. 438 КПК Українипідставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
 
Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
 
У касаційній скарзі захисник покликається на істотне порушення кримінального процесуального закону, зокрема порушення судом апеляційної інстанції положень ст. 439 КПК України.
 
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
 
Згідно з приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального прав з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.
 
При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
 
Таким чином, закон вимагає від суду проаналізувати всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, та надати на них мотивовані відповіді. Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке згідно зі ст. 438 КПК України тягне за собою скасування судового рішення.
 
Перевіряючи дотримання судами нижчих інстанцій вимог КПК України, Верховний Суд у межах доводів касаційних скарг має з`ясувати, чи навели суди нижчих інстанцій належні й достатні мотиви ухвалення судових рішень та чи обґрунтували свої висновки з посиланням на досліджені докази.
 
Відповідно до положень ст. 439 КПК України після скасування вироку або ухвали судом касаційної інстанції суд першої або апеляційної інстанції здійснює судове провадження згідно із загальними вимогами, передбаченими цим Кодексом, в іншому складі суду. Вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.
 
Вказаним правилом законодавець створює додаткові процесуальні засоби усунення порушень матеріального чи процесуального закону, допущених судами першої та апеляційної інстанцій у випадках, коли за наслідками касаційного розгляду судом касаційної інстанції не ухвалюється кінцеве рішення у кримінальному провадженні.
 
Дотримання цього правила має важливе значення не лише як гарантія дієвості судового контролю, що здійснюється вищою судовою інстанцією, за законністю та обґрунтованістю рішень судів першої та апеляційної інстанцій, але й щодо забезпечення єдності судової практики в цілому.
 
Колегія суддів касаційного суду вважає, що викладені захисником у касаційній скарзі доводи щодо істотного порушення кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанції під час нового апеляційного розгляду є слушними з огляду на таке.
 
Так, постановою Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 скасовано ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 02 квітня 2020 року стосовно ОСОБА_7 і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. 
 
Призначаючи новий розгляд у суді апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції у мотивувальній частині зазначеної постанови вказав на те, що під час нового апеляційного розгляду підлягають перевірці питання наявності в діях обвинуваченої суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, та інші доводи сторони захисту, зокрема й щодо порушення права ОСОБА_7 на захист та застосування до обвинуваченої тиску працівниками поліції.
 
Під час нового апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про те, що доводи апеляційної скарги сторони захисту є непереконливими та задоволенню не підлягають, залишив оскаржуваний вирок суду першої інстанції без змін.
 
Проте суд апеляційної інстанції, хоча й виклав в ухвалі зміст апеляційної скарги захисника, однак належним чином зазначених у ній доводів не проаналізував і не навів переконливих мотивів для їхнього спростування. 
 
Так, сторона захисту заявляла про здійснення працівниками поліції фізичного та психологічного тиску на ОСОБА_7 після її затримання, внаслідок чого вона обмовила себе на досудовому слідстві.
Стаття 3 Європейської конвенції з прав людини передбачає, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському  чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
 
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав про те, що коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке з нею поводження з боку працівників міліції або інших представників держави, яке було таким, що порушує ст. 3 Конвенції, це положення за своєю суттю вимагає проведення ефективного офіційного розслідування. Таке розслідування має бути здатним призвести до встановлення і покарання винних осіб (рішення у справах «Яременко проти України», «Зякун проти України», «Кобець проти України»).
 
Мінімальні критерії ефективності (за практикою ЄСПЛ) «включають вимоги того, що таке розслідування має бути незалежним, безстороннім, а також бути предметом прискіпливої уваги з боку громадськості, і при цьому компетентні органи повинні діяти зі зразковою сумлінністю та оперативністю» («Яременко проти України»).
 
Суд апеляційної інстанції при повторному апеляційному перегляді організував розслідування викладених у скаргах ОСОБА_7 обставин. Постановою від 22 липня 2021 року старшого слідчого четвертого слідчого відділу  Територіального управління Державного бюро розслідувань кримінальне провадження за ч. 2 ст. 365 КК України (відомості про нього внесені до ЄРДР 11 лютого 2021 року за скаргою ОСОБА_7 ) закрито за відсутністю складу злочину.
 
Суд апеляційної інстанції визнав цю постанову достатньою для спростування доводів апеляційної скарги сторони захисту.
 
Проте колегія суддів уважає такий висновок передчасним з тих підстав, що проведене слідчим ДБР розслідування не відповідає мінімальним критеріям ефективності: не було допитано осіб, яких звинувачувала ОСОБА_7 , не проведено жодної слідчої дії, і це при тому, що дане кримінальне провадження перебувало у слідчого п`ять місяців.
Водночас слідчий при прийнятті рішення не врахував висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 05 грудня 2018 року (справа № 301/2178/13-к), про те, що заподіяння наслідків у вигляді істотної шкоди в розумінні пункту третього примітки до статті 364 КК України не є обов`язковою умовою для кваліфікації дій за частиною другою статті 365 КК України.
 
Крім того, закриваючи кримінальне провадження за відсутністю складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, орган досудового розслідування фактично підтвердив наявність події цього злочину, про яку заявляла ОСОБА_7 .
 
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про те, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив і не спростував доводів апеляційної скарги захисника про застосування до ОСОБА_7 тиску працівниками поліції та не виконав у цій частині постанову ККС ВС від 15 жовтня 2020 року.
 
Так само суд апеляційної інстанції не перевірив доводів захисника про незаконність, на його думку, затримання ОСОБА_7 , порушення її права на захист та проведення початкових слідчих дій без участі захисника.
 
Згідно з ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При цьому відповідно до ч. 4 ст. 17 КПК України всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на користь такої особи.
 
Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
 
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. 
 
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. 
 
З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.
 
Суди повинні ретельно перевіряти доводи сторони захисту, які обґрунтовано ставлять під сумнів версію сторони обвинувачення. У випадку, якщо суд після такої перевірки відхиляє доводи сторони захисту, він має навести переконливі мотиви такого висновку, які не залишають розумного сумніву у винуватості обвинуваченого. Разом з тим, якщо небезпідставні доводи сторони захисту не можуть бути спростовані з наведенням переконливих мотивів, які ґрунтуються на обставинах відповідного провадження, то це свідчить про існування розумного сумніву в доведеності винуватості особи.
 
До того ж суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК України), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 цього Кодексу.
 
Як убачається з ухвали, суд апеляційної інстанції, переглядаючи в апеляційному порядку кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який вказував на недоведеність вини його підзахисної в інкримінованому злочині поза розумним сумнівом, обґрунтував свої висновки про винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому злочині тими ж доказами, допустимість яких оспорювала сторона захисту під час попереднього апеляційного перегляду. 
 
При цьому суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину доказами, наданими стороною обвинувачення, зокрема, протоколом слідчого експерименту від 06 липня 2019 року з участю обвинуваченої, речовим доказом – запальничкою, виданою ОСОБА_7 05 липня 2019 року під час огляду місця події, протоколом за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій 6-7 липня 2019 року, показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 – понятих при проведенні слідчого експерименту.
 
Крім того, суд апеляційної інстанції послався на результати опитування ОСОБА_7 з використанням поліграфа 5 липня 2019 року, зробивши висновок про те, що такі результати підтвердили вчинення обвинуваченою підпалу господарства.
 
Захисник у своїй апеляційній скарзі вказував на недопустимість зазначених доказів з підстав, у тому числі, порушення права ОСОБА_7 на захист.
 
Суд апеляційної інстанції не в повному обсязі перевірив доводи захисника, не зробив свої висновки щодо відповідності отриманих доказів вимогам КПК України.
 
Так, суд апеляційної інстанції не проаналізував на предмет відповідності положенням ч. 7 ст. 97 КПК України показання свідків  ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які були залучені понятими до проведення слідчої дії – слідчого експерименту, і які в судовому засіданні були допитані щодо показань, наданих  ОСОБА_7 під час цієї слідчої дії.
 
Крім того, суд апеляційної інстанції залишив без належної перевірки доводи захисника про порушення права ОСОБА_7 на захист при проведенні з нею початкових слідчих дій без участі захисника, та не проаналізував у спосіб, передбачений КПК, такі обставини, як перебування ОСОБА_7 під контролем правоохоронних органів (представників держави): під час медичного огляду 05 липня 2019 року о 13:15; при проведенні дослідження на поліграфі 05 липня 2019 року з 15:10 до 17:30, в результатах якого зазначено, що ОСОБА_7 зізналась, що саме вона здійснила підпал; під час огляду її домогосподарства 05 липня 2019 року з 22:24 до 22:38, в ході якого вона фактично була допитана з приводу подій злочину.
 
Суд апеляційної інстанції також не надав належної правової оцінки такому доказу як протокол за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій на відповідність вимогам статей 86, 87 КПК України і зазначив лише про те, що в ньому зафіксовано зізнання ОСОБА_7 у вчиненні підпалу, не звернувши уваги на те, що таке зізнання зроблене, зокрема, невстановленій службовій особі (співрозмовнику) в кабінеті ЧРВП ЧВП ГУНП в Чернігівській області.
 
Наведене свідчить, що суд апеляційної інстанції порушив вимоги ст. 419, ч. 2 ст. 439 КПК України при розгляді апеляційної скарги сторони захисту, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (ч. 1ст. 412 КПК України), які відповідно до вимог п. 1 ч.1ст. 438 цього Кодексу є підставою для скасування судового рішення у касаційному порядку.
 
За таких обставин касаційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду стосовно ОСОБА_7 – скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. 
 
Оскільки оскаржена ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню через допущення істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, то Суд позбавлений можливостей перевірити інші доводи касаційної скарги захисника. 
 
            Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно врахувати викладене, виконати вказівки суду касаційної інстанції, ретельно перевірити доводи, наведені в апеляційній скарзі захисника, дати на них вичерпні відповіді й постановити законне та обґрунтоване рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.
 
Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд 
 
постановив:
 
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
 
Ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 23 липня 2021 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

 
ОСОБА_1                    ОСОБА_2                                ОСОБА_3