ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року	Львів	Справа № 460/1141/21 пров. № А/857/16449/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:                           
головуючого судді Довгополова О.М., 
суддів  Гудима Л.Я., Святецького В.В.,
з участю секретаря судового засідання Вовка А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)» про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій-

суддя (судді) в суді першої інстанції – Зозуля Д.П.,
час ухвалення рішення: 10:17:01,
місце ухвалення рішення – м. Рівне,
дата складання повного тексту рішення: 17.06.2021,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)», в якому просив визнати протиправним втручання відповідача в його право, як засудженого, на повагу до приватного життя та зобов`язати відповідача демонтувати камери відеоспостереження з камери, у якій його утримують.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що Державна установа «Полицька виправна колонія (№76)» використовує відеоспостереження в межах чинного законодавства та відповідно до нормативних актів Міністерства юстиції України та обмежень, передбачених Конституцією України, щодо осіб, засуджених за вчинення злочинів.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що таке постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що він відбуває покарання в секторі максимального рівня безпеки для засуджених до довічного позбавлення волі в багатомісному приміщенні камерного типу №1, де встановлено відеокамери внутрішнього типу в кількості 2 шт. В камері під цілодобовим відеонаглядом знаходиться декілька засуджених. Водночас, до всіх засуджених автоматично застосовується відеоспостереження лише за одним критерієм – «засуджені до довічного позбавлення волі» та не включається оцінка необхідності такого обмеження у світлі конкретної ситуації кожного засудженого. Обмеження щодо встановлення відеокамер застосовано автоматично до кожного з засуджених, без урахування характеризуючих даних на таких осіб та фактичної їх поведінки під час відбування покарання. Будь-яке обмеження прав і свобод повинно обов`язково пропорційно співвідноситись з легітимною метою такого обмеження, навіть у випадку, коли таке обмеження прямо передбачене законом. 
В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу з підстав, у ній зазначених, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом встановлено, що вироком Апеляційного суду Рівненської області від 04 червня 2010 року ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі.
Тривалий час ОСОБА_1 відбував покарання в Державній установі «Городищенська виправна колонія (№ 96)».
З 26.01.2021 ОСОБА_1 відбуває покарання в секторі максимального рівня безпеки для тримання чоловіків до довічного позбавлення волі ДУ «Полицька виправна колонія (№76)».
Наразі ОСОБА_1 перебуває в другому багатомісному приміщенні камерного типу в секторі максимального рівня безпеки для відбування покарання чоловіками, засудженими до довічного позбавлення волі.
Ще до поміщення ОСОБА_1 до зазначеного приміщення, в ньому та інших аналогічних приміщеннях даного сектору на підставі наказу начальника ДУ «Полицька виправна колонія (№76)» №166/АГ-19 від 09.12.2019 та згідно Акту №2 від 04.12.2020 були встановлені технічні засоби нагляду і контролю, а саме відеокамери Partizan по 2 шт. в кожне багатомісне приміщення камерного типу.
Перебування у такому приміщенні ОСОБА_1 вважає втручанням в його право на повагу до приватного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, з огляду на що і звернувся до суду з вимогою про зобов`язання демонтувати камери відеоспостереження з камери, у якій його утримують.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що відповідає обставинам справи та правильному застосуванню норм матеріального права з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожному гарантується право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Положеннями статті 3 Кримінально-виконавчого кодексу України встановлено, що до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.
Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.
Відповідно частин 1, 2, 4 статті 7 Кримінально-виконавчого кодексу України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.
Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.
Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.
Згідно з частиною 3 статті 6 Кримінально-виконавчого кодексу України основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.
Крім того, відповідно до частини 1 статті 102 Кримінально-виконавчого кодексу України режим у виправних і виховних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених.
Частиною 1 статті 103 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що адміністрація колонії має право використовувати аудіовізуальні, електронні й інші технічні засоби для попередження втеч та інших кримінальних правопорушень, порушень встановленого законодавством порядку відбування покарання, отримання необхідної інформації про поведінку засуджених. При цьому, частиною 3 статті 103 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що перелік технічних засобів нагляду і контролю та порядок їх використання визначаються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.
Відповідно до п. 1 розділу 1 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України 28 серпня 2018 року №2823/5, (далі - Правила) ці Правила регулюють порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі.
Згідно з пунктом 1 розділу ХХIII Правил, нагляд за засудженими є системою заходів, спрямованих на забезпечення відбування та виконання кримінальних покарань у виді обмеження та позбавлення, довічного позбавлення волі та арешту шляхом цілодобового і постійного контролю за поведінкою засуджених у місцях їх проживання та праці, попередження та припинення з їх боку протиправних дій, забезпечення вимог ізоляції засуджених та безпеки персоналу установ виконання покарань.
Для забезпечення нагляду за поведінкою засуджених у відділеннях соціально-психологічної служби, локальних секторах, камерах, прогулянкових двориках, у місцях їх праці, їдальнях, клубах, медичних частинах та лікарняних закладах адміністрацією установ виконання покарань встановлюються відеокамери, про що засуджений інформується під підпис. Кут огляду відеокамер, які встановлені у жилих приміщеннях та камерах, не має охоплювати санітарні вузли. Забороняється встановлювати відеокамери у приміщеннях (камерах), в яких проводяться медичні обстеження (огляди) засуджених, особистий обшук з роздяганням, жилих кімнатах тривалих побачень, а також у лазнях, роздягальнях, душових та туалетних кімнатах.
Аналогічні норми містяться і в пункті 8 розділу VII Порядку використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 26 червня 2018 року №2025/5 (далі – Порядок №2025/5), згідно з яким забороняється використання відеокамер та портативних відеореєстраторів у лазнях, роздягальнях, душових і туалетних кімнатах; у приміщеннях (камерах), у яких проводяться медичні обстеження (огляди) ув`язнених та засуджених, особистий обшук з роздяганням; у кімнатах проведення тривалих побачень; у кімнатах будинків дитини при виправних колоніях, де проводиться годування дітей до трьох років.
Відповідно до пункту 1 розділу V Порядку №2025/5, система відеоспостереження забезпечує дистанційне візуальне спостереження за об`єктами виправної/виховної колонії, поведінкою засуджених, порядком несення служби персоналом виправної/виховної колонії. В установі діє центр спостереження - окреме приміщення з обмеженим доступом, оснащене системами нагляду і контролю, де персонал виправної/виховної колонії здійснює спостереження за станом систем сигналізації, відеоспостереження, контролювання доступу та інших систем нагляду і контролю.
Згідно з   п. 7 розділу VII Порядку №2025/5 доступ персоналу виправної/ виховної колонії до роботи з відео- та аудіоінформацією, яка надходить від технічних засобів нагляду і контролю, реалізується за допомогою програмних та апаратних засобів обмеження доступу (паролі, захищені протоколи обміну тощо), захищених від несанкціонованого втручання у канали передачі цієї інформації. Право доступу до роботи з відео- та аудіоінформацією, яка надходить від технічних засобів нагляду і контролю, має персонал виправної/виховної колонії відповідно до розподілу посадових обов`язків.
Отже, основними функціями відеоспостереження є забезпечення безпеки персоналу виправної колонії, засуджених, цілодобовий контроль за їх поведінкою, виконання внутрішнього розпорядку дня, використання з цією метою технічних засобів проведення перевірок наявності та інших заходів реагування на зміни ситуації в установі.
Суд враховує, що інформація, що фіксується технічними засоби нагляду і контролю, є інформацією з обмеженим доступом,   належить виправній колонії, має обмежений термін зберігання (30 діб) і не передається (не транслюється) Департаменту.
При цьому, скаржником не спростовано твердження відповідача про те, що відеоспостереження ведеться працівником сектору максимального рівня безпеки для тримання чоловіків до довічного позбавлення волі ДУ «Полицька виправна колонія (№76)», а тому особи жіночої статі фізично не можуть знаходитись в приміщенні, де транслюється таке відеоспостереження. Також, скаржником не надано будь-яких підтверджень того, що посадові особи відповідача поширювали відносно позивача конфіденційну інформацію стосовно питань, про які вони могли дізнатися лише здійснюючи постійне відеоспостереження.
Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів фотофіксації та із записів обох камер відеоспостереження в приміщенні, де відбуває покарання позивач, наданих на ухвалу суду та досліджених під час судового розгляду справи, кут огляду камер не охоплює санітарний вузол та душову, так як останні відгороджені окремою конструкцією (глухою стіною), а відповідно особа, яка перебуває в санітарному вузлі (приміщення, де знаходиться туалет, душ та/або умивальник) за жодних умов не попадає в зону огляду відеокамер. Також суд констатує, що відеокамери не рухаються і не відтворюють звук.
Колегія суддів погоджується з твердженнями Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)», що ОСОБА_1 становить суспільну небезпеку як засуджений, який відбуває кримінальне покарання у вигляді довічного позбавлення волі за скоєння особливо тяжкого злочину, а тому відключення відеокамер призведе до ухилення позивача від виконання розпорядку дня та унеможливить фіксацію правопорушень з його боку.
При цьому, камери відоспостереження в місцях несвободи, в першу чергу, необхідні для дотримання саме прав людини та для запобігання заподіянню шкоди собі самою людиною. У місцях несвободи людина найбільш вразлива. Вона може бути піддана катуванню та іншим жорстоким, нелюдським або таким, що принижують гідність, видам поводження з боку представників спеціалізованих установ правоохоронної, пенітенціарної систем, а також під час взаємодії з групами одночасного перебування. Незалежно від тяжкості злочину, стану психічного і фізичного здоров`я, ступеню порушення громадського порядку і звичаєвого права, права людини повинні бути пріоритетом за будь-яких обставин.
Як видно з матеріалів справи, камери відеоспостереження розташовані таким чином, аби працівники закладу могли стежити за безпекою, а не порушенням особистих меж ув`язненого, що не спростував апелянт.
Тому, доводи скаржника про те, що відеокамери встановлені з двох сторін приміщення камерного типу паралельно один до одного повністю охоплюють кожен куток приміщення, що виключає можливість вести приватне життя, зокрема, переодягатись чи відпочивати у ліжку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки посилений контроль над засудженими, які перебувають в місцях довічного позбавлення волі, забезпечує особі захист від протиправних дій з боку держави, фізичного або психологічного насилля. Тобто, моніторинг дозволяє оперативно реагувати працівникам виправної колонії на екстренні ситуації, запобігати випадкам суїциду, самоушкодженню, тощо.
За умови відсутності в позовній заяві обґрунтованих посилань на конкретні обставини щодо недотримання відповідачем встановлених заборон на захоплення зон приватності під час встановлення камер відеоспостереження у камері, в якій утримується позивач, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про безпідставність позову правильним.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Державна установа «Полицька виправна колонія (№76)» використовує відеоспостереження в межах чинного законодавства та відповідно до нормативних актів Міністерства юстиції України та обмежень, передбачених Конституцією України, щодо осіб, засуджених за вчинення злочинів, що свідчить про необгрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року у справі №  460/1141/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. М. Довгополов 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. В. Святецький  	
Повне судове рішення складено 06.09.2022.