КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №756/179/21                                                                                Головуючий у І інстанції Ткач М.М.
Провадження №22-ц/824/ 9564/2022                                                              Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 листопада 2022року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
 
судді-доповідача                                      Голуб С.А.,  
суддів:                                                       Писаної Т.О., Таргоній Д.О., 
         за участі секретаря судового засідання   Шаламая Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 січня  2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області», третя особа - Київська обласна профспілкова організація атестованих працівників органів внутрішніх справ України, про визнання неправильним формулювання причини звільнення та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В :
 
У січні 2021 року позивачка пред`явила в суді названий позов, в якому просила суд визнати неправильним формулювання причини звільнення ОСОБА_1 , зобов`язати ДУ «ТМО МВС України по Київській області» змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 в наказі №271 о/с 15 жовтня 2020 року, та внести зміни до трудової книжки, стягнути з Державної установи «ТМО МВС України по Київській області» вихідну допомогу при звільненні в розмірі 25208,82 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 23608,26 грн. та моральну шкоду розмірі 20 000,00 грн.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 січня 2022 року позов задоволено частково.
Визнано формулювання причин звільнення ОСОБА_1 зазначені у наказі Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» №271 о/с від 15 жовтня 2020 року «за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням)» неправильним.
Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 у наказі Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» №271 о/с від 15 жовтня 2020 року зі «за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням)» на «за ч.3 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю».
Зобов`язано Державну установу «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 , а саме у розділ «Відомості про роботу» запис №23 від 15.10.2020 «звільнена за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням) зазначивши про його недійсність та внести новий запис наступного змісту: «звільнена згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю».
Стягнуто з Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Вишгородська, 85-а; код ЄДРПОУ: 25572855) на користь ОСОБА_1 .
- вихідну допомогу у розмірі 25208 (двадцять п`ять тисяч двісті вісім) гривень 82 коп. без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України;
середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 23608 (двадцять три тисячі шістсот вісім) гривень 26 копійок без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України; 
моральну шкоду в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок; 
витрати по сплаті судового у розмірі 4630 (чотири тисячі шістсот тридцять) гривень 80 копійок.
У решті заявлених позовних вимог - відмовлено.
ОСОБА_1  оскаржила рішення суду лише в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вважає, що суд помилково стягнув середній заробіток з дати звільнення 15 жовтня 2020 року по дату подачі позову 11 січня2022 року, хоча мав стягнути по дату прийняття  судом рішення, а саме по 27 січня 2022 року. Тобто за 322 дні у розмірі 128845,08 грн.
Просить рішення суду змінити в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, стягнувши з відповідача 128 845,08 грн.
В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив.
ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засідання просили апеляційну скаргу задовольнити.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки ОСОБА_1 оскаржує рішення суду лише в частині  визначення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в іншій частині правильність висновків суду першої інстанції колегією суддів не переглядається.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення враховуючи  таке.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 (далі - позивач) перебувала у трудових відносинах із Державною установою «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» (далі - відповідач), 01 жовтня 2018 року ОСОБА_1 була призначена на посаду лікаря-терапевта терапевтичного відділення № 1 стаціонару ДУ «ТМО МВС по Київській області» (а. с.18, 25-29 том 1).
15жовтня 2020 року позивач подала заяву про розірвання трудового договору, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України.
З тексту копії наказу Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» №271о/с від 15 жовтня 2020 року, вбачається, що ОСОБА_1 , лікаря -терапевта терапевтичного відділення №1 стаціонару, з 15 жовтня 2020 року звільнено за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням). Наказано сплатити грошову компенсацію за 01 календарний день невикористаної додаткової щорічної відпустки за період роботи з 07 листопада 2019 року до дня звільнення - 15 жовтня 2020 року. Підстава: заява ОСОБА_1 від 15жовтня 2020 року (а.с.35 том 1).
15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 було отримано під особистий підпис трудову книжку, про що зазначено у журналі обліку трудових книжок підприємства під №142 (а.с.113 том 1).
Згідно інформації з банківської виписки АТ «Комерційний банк ПриватБанк» (період виписки 01 січня 2021 року - 31 березня 2021 року), ОСОБА_1 30 березня 2021 року відбулось зарахування коштів із вказівкою на тип операції «заробітня плата» ДУ ТМО МВС України по Київській області (а.с.195 том 1).
При цьому, ОСОБА_1 зазначала, що відповідачем було допущено порушення, з неї було зайво утримано компенсацію за невикористану відпустку, яку позивач отримала лише 30березня 2021 року.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд використовував розрахунки позивачки, які були проведені нею відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 08 лютого 1995 року. Розрахунок позивачки відповідачем не оспорено та не спростовано, власного розрахунку не надано, а отже такий, в частині визначення середньоденної та середньомісячної заробітної плати, прийнято судом до уваги.
Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 жовтня 2020 року по 11 січня 2021 року дорівнює: 715,46грн + 4886,44грн (заробітна плата за два останні місяці)/14 (фактично відпрацьовані дні за останні два місяці) =400,14 грн. (середньоденна заробітна плата) х 59 (кількість робочих днів за вказаний період) = 23608,26 грн.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України)
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 2 частини другої статті 49 ЦПК України).
Позивачка в позові заявила вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 59 днів у розмірі 23208,12 грн.
В останньому судовому засіданні, яке відбулось 27 січня 2022 року представник позивачки адвокат Борух С.В. подав суду додаткові пояснення, в яких просив стягнути з відповідача на користь позивачки 23608,26 грн. середнього заробітку за 59 робочих днів. (а.с.40 т.2)
Відповідно до протоколу судового засідання від 27 січня 2022 року представники позивачки ОСОБА_2 та адвокат Борух С.В. просили задовольнити позов в повному обсязі.
Стаття 117 КЗпП України встановлює обов`язок підприємства виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Тобто це відповідальність підприємства за порушення ст. 116 КЗпП України. Однак, у випадку невиконання цього обов`язку підприємством, працівник може звернутись до суду за захистом  свого права і в суді самостійно формулює свої вимоги, обирає спосіб захисту.
Отже, оскільки позивачка чітко визначила кожну свою позовну вимогу, визначила способи захисту порушеного права, розмір відшкодування за кожною вимогою, не збільшувала позовні вимоги, не просила суд застосувати положення ст. 117 КЗпП України і самостійно визначити розмір середнього заробітку по час ухвалення судом рішення на підставі визначеного нею середньоденного заробітку, суд першої інстанції, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, погодився із розрахунками позивачки і  задовольнив її позов із врахуванням заявлених нею позовних вимог.
Норми КЗпП України не містять обов`язку суду, при вирішенні  спору  про відповідальність підприємства за затримку розрахунку при звільненні працівника, самостійно визначати період, за який має бути стягнутий середній заробіток. Такий обов`язок органу, який розглядає трудовий спір, є лише при розгляді спорів, в яких проводиться стягнення середнього заробітку за вимушений прогул (стаття 235 КЗпП України). 
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому не підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 січня 2022 року у  даній  справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 07 грудня 2022 року.

Суддя-доповідач

Судді: