ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 року	Львів	Справа № 380/8716/21 пров. № А/857/8894/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді –                                                             Ніколіна В.В.,
суддів –                                                                       Большакової О.О., Пліша М.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 03 травня 2022 року (суддя – Коморний О.І., м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                          ВСТАНОВИВ:

           ОСОБА_1 у травні 2021 року звернувся з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі – в/ч НОМЕР_1 ), в якому просив: визнати бездіяльність протиправною ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо не здійснення нарахування та виплати грошової компенсації за неотримані додаткові відпустки, які передбачені пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі – Закон № 3551-XII) станом на день звільнення ОСОБА_1 за період 2015 - 2017 роки; зобов`язати в/ч2144 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримані додаткові відпустки, які передбачені пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII за період 2015 - 2017 роки, включивши при обрахунку суму щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справах осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» (далі – Постанова №889) до складу грошового забезпечення військовослужбовця з якого буде здійснено нарахування; визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо виплати грошової допомоги на оздоровлення без включення при обрахунку щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889 до складу сум грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 , обчислювалися та виплачувалися у 2016 та 2017 році - грошова допомога на оздоровлення передбачена пунктом 1 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон №2011-ХІІ); зобов`язати в/ч НОМЕР_1 , перерахувати суми грошової допомоги на оздоровлення за 2016, 2017 роки ОСОБА_1 , включивши при цьому суму щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889 за відповідний місяць 2016 та 2017 року до складу грошового забезпечення військовослужбовця, з якого обчислюються грошова допомога на оздоровлення; визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо не нарахування та невиплату ОСОБА_1 , на день виключення із списків частини одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби встановленої частиною другою статті 15 Закону №2011-ХІІ; зобов`язати в/ч НОМЕР_1 , нарахувати та виплати ОСОБА_1 , одноразову грошову допомогу в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби встановленої частиною другою статті 15 Закону №2011-ХІІ включивши при обрахунку суму щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889 до складу грошового забезпечення військовослужбовця з якого буде здійснено нарахування.
          В обґрунтування позовних вимог зазначає, що при звільнені не виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Вказує, що при звільненні не було виплачено одноразової грошової допомоги, яка передбачена частиною другою статті 15 Закону №2011-XII та у квітні 2016 та у жовтні 2017 році, при обчисленні грошової допомоги на оздоровлення в/ч НОМЕР_2 не включено до складу грошового забезпечення, з якого обчислювалася сума грошової допомоги на оздоровлення, суму щомісячної додаткової грошової винагороди, яка передбачена Постановою №889.
          Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 травня 2022 року позов задоволено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив  відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що на день виключення позивача зі списку особового складу загону та всіх видів забезпечення та на день закінчення військової служби 03.10.2017, спору щодо виплачених сум не було. Судом першої інстанції не враховано, що позивач звернулася до суду через 3 роки 5 місяців з моменту виключення зі списку особового складу загону та всіх видів забезпечення. З урахуванням наведеного слід дійти висновку, що цей позов, оскільки його заявлено поза межами місячного строку, підлягає залишенню без розгляду.  Щодо виплат без врахування у складі місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889 зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що згідно з пунктом 8 “Інструкції про розміри і порядок виплати додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби”, яка затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ №73 від 02.02.2016, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11.02.2016 за №217/28347 (далі - Інструкція №73) винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат. Судом не враховано, що пунктом 9 Інструкції №73 передбачено, що начальник (командир) органу Держприкордонслужби має право зменшувати розміри винагороди. Таким чином, винагорода немає фіксованого розміру та залежить від видатків на грошове забезпечення, а підпунктом 2 пункту 2 Інструкції №73 передбачено лише граничний розмір такої винагороди. Отже, позовні вимоги щодо не включення до складу місячного грошового забезпечення, як розрахункової величини при нарахуванні та виплаті одноразових виплат щомісячної додаткової грошової винагороди визначеної Постановою №889 не підлягає задоволенню.
Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, згідно з посвідченням серії НОМЕР_3 від 23.10.2015 (а.с.15).  Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_4 від 14.09.2017  № 179 - ос, старшину ОСОБА_1 , звільнено з військової служби в запас, та наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_4 від 03.10.2017 № 192-ос, позивача виключено із списків особового складу, усіх видів забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.14)
Відповідно до наказу Адміністрації Держприкордонслужби України від 01.06.2020 №52 «Про припинення діяльності військової частини НОМЕР_2 у результаті реорганізації» Військова частина НОМЕР_2 перебуває у стані припинення. Правонаступником визначено Військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ).
Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань діяльність Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) припинено.
Представник позивача для отримання карток грошового забезпечення ОСОБА_1 у квітні 2021 року звернувся до Галузевого державного архіву Держприкордонслужби України та Галузевий архів листом від 06.05.2021 року № 939/151 (а.с.16) надіслав архівні відомості грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2015-2017 роки (а.с.17-19).
Згідно з змістом архівних відомостей грошового забезпечення позивача за 2015-2017 роки, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_6 (в\ч НОМЕР_2 ) позивачу під час звільнення не нараховано та не здійснено виплату :
-одноразової грошової допомоги, яка передбачена частиною другою статті 15 Закону №2011-XII;
-у квітні 2016 та у жовтні 2017 році, при обчисленні грошової допомоги на оздоровлення в/ч1494 не включено до складу грошового забезпечення, з якого обчислювалася сума грошової допомоги на оздоровлення, суму щомісячної додаткової грошової винагороди, яка передбачена Постановою №889;
-не здійснено нарахування та виплату компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII за 2015-2017 роки.
Позивач, вважаючи, що відповідач під час звільнення із служби протиправно не здійснив такі виплати, звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, не нарахування та невиплати на день виключення із списків частини одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби встановленої частиною другою статті 15 Закону №2011-ХІІ та грошової допомоги на оздоровлення у 2015-2017 роках без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889, є протиправними.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносно доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України місячного строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.
Предметом позову у даній справі є неналежна виплата позивачу додаткових та одноразових видів грошового забезпечення. Тобто, спір стосується оплати праці, а оскільки позивач є військовослужбовцем, то грошового забезпечення.
Згідно з статтею 233 КЗпП України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У рішенні Конституційного Суду України у справі від 15 жовтня 2013 року за №9- рп/2013 (справа №1-13/2013) суд дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом, оскільки у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі №818/1106/16, яка відповідно до частини 5 статті 242 КАС України враховується судом.
Стосовно виплат без врахування у складі місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченою Постановою №889.
За приписами частини першої статті 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Правовий статус ветеранів війни визначає Закон №3551-XII, який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Відповідно до абзацу першого частини першої статті 9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Абзацом другим частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Згідно частин другою, третьою статті 9 Закону №2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 “Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 № 161 “Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889” для військовослужбовців, зокрема, Збройних Сил України (крім тих, що зазначені у підпункті 1 пункту 1 вказаної постанови, та військовослужбовців строкової військової служби) був запроваджений новий вид забезпечення - щомісячна додаткова грошова винагорода у таких розмірах: з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 % місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 % місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 % місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 % місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Як встановлено матеріалами справи, позивачу нараховувалася та виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 № 161) з лютого 2016 року по дату звільнення щомісячно, тобто мала постійний (систематичний) характер, що підтверджується архівними відомостями про нараховане та виплачене позивачу грошове забезпечення.

Щодо виплат без врахування у складі місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889 апелянт посилається на положення Інструкції №73, відповідно до пункту 8 якої винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.
Згідно з пунктом 2 Інструкції №73, виплата винагороди здійснюється в таких розмірах й таким військовослужбовцям: 1) до 100 відсотків місячного грошового забезпечення: військовослужбовцям, які займають посади в загонах морської охорони та їх структурних підрозділах; військовослужбовцям, які займають посади льотного складу в авіаційних частинах Держприкордонслужби; 2) військовослужбовцям (крім зазначених у підпункті 1 цього пункту) - до 60 відсотків місячного грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 8 Інструкції №73, винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.
Разом з тим, застосовуючи вищенаведену Інструкцію, як спеціальний нормативно- правовий акт, що визначає структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті позивачу додаткової грошової винагороди, суд першої інстанції вірно врахував пріоритетність законів над підзаконними актами та дискрецію держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.
Слід зазначити, що частиною четвертою статті 9 Закону №2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді,  як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.
Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам цього Закону.
Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі №825/997/17 від 10.11.2021 зазначила, що щомісячна додаткова грошова винагорода входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби.
Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду повторює, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17).
Отже, щомісячна додаткова грошова винагорода не може вважатись одноразовою та повинна бути включена до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2017 роки, грошова допомога на оздоровлення за 2016, 2017, одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен календарний рік служби встановленої частиною другою статті 15 Закону №2011-ХІІ, з огляду на що суд першої інстанції правильно вважав, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення адміністративного позову.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
Міркування і твердження апелянта не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

                                              ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 03 травня 2022 року в справі № 380/8716/21- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	М. А. Пліш