УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2022 року
м. Київ
справа № 295/1341/18
провадження № 51-2777ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 9 серпня 2022 року щодо ОСОБА_4 , 
встановив: 
За вироком Богунського районного суду м. Житомира від 25 січня 2021 року 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше не судимого, 
засуджено за ч. 2 ст. 345 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання 
у виді обмеження волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Житомирський апеляційний суд ухвалою від 9 серпня 2022 вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 залишив без змін.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 
22 вересня 2017 року близько 10:15, перебуваючи в коридорі Корольовського районного суду м. Житомира, після закінчення розгляду справи за клопотанням слідчого ОСОБА_6 про накладення на ОСОБА_4 грошового стягнення у зв`язку з невиконанням ним обов`язків потерпілого у кримінальному провадженні 
№ 12014060020005467, достовірно знаючи, що ОСОБА_6 є працівником правоохоронного органу та виконує покладені на нього законом службові обов`язки, умисно з метою заподіяння слідчому тілесних ушкоджень штовхнув його і цим спричинив потерпілому легке тілесне ушкодження у вигляді синця у проєкції передньої поверхні лівого плечового суглоба.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх доводів указує, що оскаржуване судове рішення є незаконним, необґрунтованим, невмотивованим, а винуватість її підзахисного у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК, не доведено. Висновки суду ґрунтуються на недопустимих та суперечливих доказах, зокрема на показаннях потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , висновках судово-медичних експертиз, відеозаписах, наданих потерпілим та місцевим судом. Зазначає, що апеляційний суд, порушуючи вимоги статей 370, 419 КПК, належним чином не перевірив доводів, наведених в апеляційній скарзі, не спростував їх і безпідставно відхилив клопотання про повторний допит свідків. Стверджує, що суд першої інстанції порушив право засудженого на захист, відхиливши його клопотання про призначення судово-психологічної експертизи на поліграфі (детекторі брехні). Вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили принцип презумпції невинуватості, норми Конституції України та Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки всі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на користь такої особи.
Перевіривши доводи, зазначені в касаційній скарзі та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Слід зауважити, що суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надана оцінка доказам не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій.
Отже, захисник, надаючи власну оцінку доказам, заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка з огляду на ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів провадження за скаргою встановив, що суди дотрималися вимог кримінального процесуального закону.
Як убачається з наявних у суду матеріалів, висновки про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2
ст. 345 КК, та правильність кваліфікації його дій за цією нормою кримінального закону суд зробив із додержанням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з'ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви.
Незважаючи на невизнання ОСОБА_4 своєї вини у пред`явленому обвинуваченні, вину засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення суд встановив на підставі показань потерпілого ОСОБА_6 , який повідомив, що є слідчим у кримінальному провадженні, у якому ОСОБА_4 є потерпілим, він неодноразово викликав його для проведення слідчих дій, однак останній не з`являвся, тому він подав до суду клопотання про застосування до ОСОБА_4 грошового стягнення. Після судового засідання він підійшов до ОСОБА_4 , щоб вручити йому повістку, проте засуджений почав кричати, а потім обома руками штовхнув його у плечі, від чого потерпілий ледве втримався на ногах; свідки ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 , ОСОБА_7 також повідомили суду, що бачили, як  ОСОБА_6 підійшов до ОСОБА_4 , щоб вручити йому повістку, однак засуджений почав кричати, проявляти агресію та висловлюватися нецензурною лайкою, після чого штовхнув потерпілого у плече. Додали, що потерпілий усе знімав на мобільний телефон.
Ці показання є послідовними і повністю узгоджуються з іншими доказами, зокрема: висновками судово-медичних експертиз від 25 вересня № 2051, 27 жовтня 2017 року № 2317 та додаткової судово-медичної експертизи від 4 листопада 2019 року № 3468, згідно з якими в ОСОБА_6 виявлено легке тілесне ушкодження у вигляді синця в проєкції передньої поверхні лівого плечового суглоба, протоколами огляду від 
23 жовтня 2017 року CD=дисків з камери телефону ОСОБА_6 та відеозапису з камери відеоспостереження в Корольовському районному суді, з яких убачається, як ОСОБА_4 накинувся на слідчого, котрий хотів вручити йому повістку; даними протоколу слідчого експерименту від 23 жовтня 2017 року за участю ОСОБА_6 , відповідно до якого потерпілий детально розповів про обставини заподіяння йому тілесних ушкоджень, та іншими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами.
Таким чином, зіставивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, місцевий суд умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу, як і дані, що містяться у протоколах слідчих дій та в експертних висновках, на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу вироку.
Призначене ОСОБА_4 судом першої інстанції покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених 
у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
Відповідно до статей 370, 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
Переглянувши кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого, його захисника та прокурора, апеляційний суд дотримався зазначених вимог і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки вирок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів, яким суд дав правильну правову оцінку відповідно до ст. 94 КПК. 
Так, апеляційний суд визнав неоспроможними доводи апеляційної скарги сторони захисту про недопустимість наявних у справі доказів, зокрема відеозаписів з мобільного телефону потерпілого і з камери відеоспостереження місцевого суду, оскільки на них не відображено завдання ОСОБА_4 тілесних ушкоджень ОСОБА_6 . 
Мотивуючи свої рішення, цей суд зазначив, що такі твердження захисника спростовуються даними протоколів огляду предметів від 23 жовтня 2017 року, згідно з якими оглянуто CD-диски із записами з камери мобільного телефону потерпілого та з камери відеоспостереження з приміщення суду, на яких зафіксовано, як 
ОСОБА_6 , після того як представився, наблизився до ОСОБА_4 , щоб віддати повістку, проте засуджений різко піднявся і з криками накинувся на нього, відштовхнувши його від себе.
Зазначені відеозаписи були безпосередньо досліджені під час судового засідання 
і підстав їм не довіряти в суду немає.
Доводи захисника про те, що експерт у висновках судово-медичних експертиз не  встановив походження синця у ОСОБА_6 , а тому не можна вважати, що тілесне ушкодження потерпілому спричинено діями її підзахисного, є безпідставними.
Згідно з висновками судово-медичних експертиз від 25 вересня № 2051 та 27 жовтня 2017 року № 2317 року у ОСОБА_6 виявлено тілесне ушкодження у вигляді синця в проєкції передньої поверхні лівого плечового суглоба, яке належить до легких тілесних ушкоджень і могло утворитися в термін, указаний у постанові про призначення судово-медичної експертизи та самим потерпілим. Це тілесне ушкодження за механізмом й обставинами свого утворення відповідає даним слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 і підтверджено додатковою експертизою від 4 листопада 2019 року № 3468 та поясненнями експерта ОСОБА_10 в судовому засіданні.
Позбавлені також підстав і доводи захисника про те, що судову експертизу проводив неналежний орган.
Відповідно до Закону України «Про судову експертизу» бюро судово-медичних експертиз є державною установою, яка підпорядковується комунальним місцевим органам, що здійснюють їх фінансування. 
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що вищевказані експертизи проведено уповноваженим на їх проведення органом.
Крім того, суди попередніх інстанцій правильно спростовали доводи сторони захисту щодо проведення слідчих дій особою, не уповноваженою на їх проведення.
Так, місцевий суд установив, що керівником органу досудового розслідування Житомирського ВП ГУНП є ОСОБА_11 , який за приписами ст. 39 КПК був уповноважений визначати групу слідчих. Ця постанова є чинною, а тому досудове розслідування проводилося уповноваженою особою, визначеною керівником органу досудового розслідування.
Стосовно доводів сторони захисту про те, що суд апеляційної інстанції повторно не допитав свідків у цьому кримінальному провадженні слід зазначити таке.
Повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.
Таким чином під час здійснення кримінального провадження місцевий та апеляційний суди не порушили загальних засад, закріплених у ст. 7 КПК, а з огляду на положення ст. 404 цього Кодексу суд апеляційної інстанції не був зобов`язаний повторно досліджувати зібрані у справі докази.
Позбавлені підстав і твердження захисника, що суд, відмовивши у задоволенні клопотання засудженого про призначення йому судової психологічної експертизи з використанням поліграфу, порушив право ОСОБА_4 на захист. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що при встановленні вини та її змісту в кожному конкретному випадку суд виходить з того, що вона об`єктивно існує в реальній дійсності, встановлює її на підставі аналізу всіх зібраних у справі доказів. Суд установлює вину як і інші факти та явища об`єктивної дійсності, що існують або відбуваються у зовнішньому світі поза свідомістю окремої людини чи свідомістю суддів. Ознаки суб`єктивної сторони вчинених злочинів та особливості психічного ставлення засудженого до вчинених діянь та їх наслідків встановлюються судами на підставі характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення на підставі встановлених судом фактичних обставин вчинених злочинів та закріплених належними і допустимими доказами, зібраними в порядку, передбаченому КПК та оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, де призначення судово-психологічної експертизи на поліграфі (детекторі брехні) для встановлення психічного ставлення особи до діяння та наслідків не передбачене законом. 
Доводи захисника щодо порушення принципу невинуватості у зв`язку з тим, що суд взяв до уваги показання потерпілого та свідків, але не зважив на показання засудженого, не є слушними.
Суд, зберігаючи неупередженість під час розгляду справи, оцінює кожний доказ як окремо, так і у їх взаємозв`язку відповідно до ст. 94 КПК. 
Надавши належну оцінку показанням потерпілого і свідків, суд обґрунтовано поклав їх в основу обвинувального вироку, оскільки вони узгоджуються між собою та з іншими доказами.
Крім того, суд правильно відхилив показання ОСОБА_4 як такі, що не узгоджуються з іншими доказами, розцінивши їх як намагання засудженого уникнути відповідальності за вчинене ним кримінальне правопорушення.
З огляду на наведене Верховний Суд не вбачає порушення приписів ч. 3 ст. 62 Конституції та ст. 17 КПК.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, які стосуються неповноти та однобічності судового розгляду, на підставі статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. 
Отже, колегія суддів доходить висновку, що ухвала апеляційного суду є належно вмотивована й обґрунтована, за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Касаційна скарга захисника не містить переконливих доводів, які би свідчили про допущення судом апеляційної інстанції порушень норм кримінального процесуального закону, що є істотним та перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення і з огляду на положення статей 412-414 КПК може бути підставою для скасування цього рішення відповідно до ст. 438 вказаного Кодексу.
За правилами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 9 серпня 2022 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                          ОСОБА_3