ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2022 року	Львів	Справа № 460/16464/21 пров. № А/857/9467/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді –                                       Кушнерика М.П.
суддів –                                                            Курильця А.Р., Мікули О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 травня 2022 року, прийняте суддею Борискіним С.А. в м.Рівне, в порядку письмового провадження,  у справі № 460/16464/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1  про визнання бездіяльності протиправною, зобов"язання вчинити дії, -

                                                                      ВСТАНОВИВ :

в грудні 2021 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не проведення 30.11.2020 повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби; стягнути з відповідача середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01.12.2020 по 19.11.2021 у розмірі 90000,00 грн (без урахування податків і обов`язкових платежів).
Позовні вимоги мотивує тим, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 02.11.2020 № 14-РС (по особовому складу) його звільнено з військової служби у запас (за станом здоров`я), а наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 30.11.2020 № 229 (по стройовій частині) виключено зі списків особового складу частини із зазначенням усіх виплат по звільненню. На виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 в адміністративній справі № 460/9675/20, відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по лютий 2018 року лише 19.11.2021, що підтверджується копією виписки банку з карткового рахунку. На переконання позивача, оскільки відповідачем не проведено остаточного розрахунку при його звільненні з військової служби 30.11.2020, то останнім порушено вимоги статті 117 Кодексу законів про працю України, що є обґрунтованою підставою для відшкодувати йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 травня 2022 року, позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2020 до 18.11.2021.
Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2020 до 18.11.2021 в сумі 4885,05 грн, з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відповідач подав апеляційну скаргу, з підстав неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано на те, що за загальним правилом пріоритетним є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. В свою чергу, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження до виплати належних при звільненні сум.
Також вважав пропущеним строк звернення до суду.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.
Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у різних військових частинах на різних посадах, в тому числі у ІНФОРМАЦІЯ_3 з 2015 до 2020 року.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 02.11.2020 № 14-РС (по особовому складу) позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за станом здоров`я).
З 30.11.2020 позивача виключено зі списків особового складу зонального відділу та знято з усіх видів забезпечення.
Станом на день виключення позивача зі списків особового складу зонального відділу відповідач не провів з ним належного розрахунку щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення. Тому, з приводу наведених виплат позивач звертався до суду із відповідним позовом.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 в адміністративній справі № 460/9675/20 визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 у Збройних силах України щодо не нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018 з встановленням базового місяця - вересень 2015 року; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 у Збройних силах України нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з врахуванням проведених виплат, з встановленням базового місяця - вересень 2015 року.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2021 в адміністративній справі № 460/9675/20 залишено без змін рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 у справі №460/9675/20.
На виконання вказаного вище рішення суду, 19.11.2021 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.02.2018 в сумі 5486,98 грн (5404,68 грн сума після утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів; з урахуванням раніше проведених виплат), що підтверджується випискою АТ КБ «Приватбанк» від 19.11.2021 по картковому рахунку позивача, розрахунково-платіжною відомістю ІНФОРМАЦІЯ_2 №11-С-1 за листопад 2021 року та службовою запискою начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 22.11.2021 № 3204.
Позивач, вважаючи наявними підстави для стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, звернувся до суду з цим позовом.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тому, відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 № 2011-XII (далі – Закон України № 2011-ХІІ), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з пунктами 2, 4 статті 9 Закон України № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” (в редакції на час виключення позивача зі списків) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Так, пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Судовим рішенням, яке набрало законної сили, було встановлено не проведення повного розрахунку відповідача із позивачем в день його звільнення (не виплата у встановлених розмірах індексації грошового забезпечення).
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що  в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Колегія суддів зазначає, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані нормами спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад і розмір виплати грошового забезпечення. Водночас такі питання врегульовано приписами загального трудового законодавства - КЗпП України.
Проаналізувавши наведені норми трудового законодавства колегія суддів зазначає, що умовами застосування статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі наявності вказаних умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 19.11.2021 згідно виписки банку, а тому відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Відтак, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини другої статті 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення позивачу не було виплачено всіх належних йому сум.
Судом встановлено, що виплачена відповідачем сума заборгованості по індексації грошового забезпечення позивача становить 5486,98 грн (з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів).
Тобто, частка такої заборгованості у сумах, які визначені відповідно до статті 117 КЗпП України (з урахуванням того, що визначений вище розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні, становить сто відсотків), складає 0,03% (з розрахунку: 5486,98 грн / 162835,27 грн).
Колегія суддів погоджується з розрахунком проведеним судом першої інстанції виходячи з принципу співмірності сум середнього заробітку (грошового забезпечення) позивача за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, що узгоджується з судовою практикою станом на день винесення даної постанови, а тому визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат в розмірі 4885,05 грн (0,03% від 162835,27 грн)..
Колегія суддів відхиляє покликання апелянта на відсутність правових підстав для застосування положень ст. 117 КЗпП України з мотивів виплати відповідних сум на виконання ухваленого рішення суду, так як Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, з посиланням на постанову від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки індексація грошового забезпечення позивачу не виплачена у день його виключення зі списків частини, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому, відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Щодо покликань апелянта на пропущений строк звернення до суду, колегія суддів такі відхиляє, оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом у місячний строк відповідно до положень ст. 122 КАС України – 03.12.2021, після проведення остаточного розрахунку 19.11.2021.
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

      Керуючись ст.ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                           ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 – залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 травня 2022 року у справі № 460/14646/21, – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	М. П. Кушнерик 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула