УХВАЛА

17 листопада 2022 року 
м. Київ

Справа № 910/24323/16 (189/1418/20) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду Банаська О. О. - головуючого, Білоуса В. В., Картере В. І.

розглянув матеріали касаційної скарги  ОСОБА_1 
на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2022
у складі колегії суддів: Сотнікова С. В. (головуючого), Пантелієнка В. О.,                   Гарник Л. Л.
у справі за позовом ОСОБА_1 
до Публічного акціонерного товариства "Мостобуд"
про банкрутство 

ВСТАНОВИВ:

28.10.2022 ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2022 у справі № 910/24323/16 (189/1418/20).

Одночасно у прохальній частині касаційної скарги скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи                                          № 910/24323/16 (189/1405/20) визначено колегію суддів Верховного Суду: Банасько О. О. (головуючий), Білоус В. В., Картере В. І., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2022.

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття/відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 у контексті оскаржених судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа                               № 910/24323/16 за заявою Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" на стадії процедури розпорядження майном, введеної ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2017.

ОСОБА_1 звернувся до Покровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 59 657,89 грн, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 248 626,84 грн, моральної шкоди в розмірі 139 942,00 грн.

Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 26.02.2021 цивільну справу № 189/1418/20 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" про стягнення заборгованості середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва для розгляду в межах справи № 910/24323/16 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Мостобуд".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2021 прийнято справу                 № 189/1418/20 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" про стягнення заборгованості середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні до розгляду в межах справи № 910/24323/16 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" за правилами спрощеного позовного провадження.

20.12.2021 Господарським судом міста Києва винесено рішення у справі                       № 910/24323/16(189/1418/20), яким позов задоволено частково; присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" на користь                ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунків при звільненні в розмірі 48 333,18 грн, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 40 135,98 грн; стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Мостобуд" в дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 725,00 грн; в іншій частині позовну заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2022 апеляційну скаргу залишено без руху та встановлено спосіб усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання суду протягом десяти днів з дня надсилання даної ухвали доказів сплати судового збору в розмірі 8 094,54 грн, надсилання копії апеляційної скарги відповідачу.

Зазначеною ухвалою суд відхилив посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що він звільнений від сплати судового збору, оскільки пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях, так як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу, який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати (пункти 57, 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16).

Також суд апеляційної інстанції зазначив, що вказаний висновок стосується і компенсації заробітної плати в разі несвоєчасної її виплати, що нараховується відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 № 2050-ІІІ, оскільки такі виплати не входять до структури заробітної плати, що визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці".

Крім того, колегія суддів зазначила, що статтею 5 Закону України "Про судовий збір" також не встановлено пільги щодо сплати судового збору у справах про стягнення моральної шкоди у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати.

30.09.2022 Північним апеляційним господарським судом винесено ухвалу про повернення апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 у справі № 910/24323/16 (189/1418/20).

При винесенні оскарженої ухвали, суд апеляційної інстанції встановив, що усуваючи недоліки апеляційної скарги, позивач надіслав заяву, до якої додав докази надсилання копії скарги відповідачу. При цьому, до заяви не додані докази сплати судового збору з мотивів звільнення позивача від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Колегія суддів відхилила доводи позивача про наявність у нього пільги зі сплати судового збору з мотивів, наведених в ухвалі Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2022, а відтак констатувала, що скаржник не усунув недоліки скарги.

Відповідно до частини другої статті 260 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 258 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу.

Згідно з частиною четвертою статті 174 ГПК України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою. 

З урахуванням зазначеного, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначає, що суд апеляційної інстанції приймаючи ухвалу про повернення апеляційної скарги   ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 у справі № 910/24323/16 (189/1418/20) діяв відповідно до вимог ГПК України та у межах повноважень, передбачених процесуальним законом з врахуванням релевантної судової практики викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16.

Зі змісту касаційної скарги судом встановлено, що ОСОБА_1 вважає висновки Північного апеляційного господарського суду, наведені в ухвалі від 30.09.2022 хибними, оскільки за твердженням скаржника звільнення від сплати судового збору передбачено нормами законодавства, зокрема  пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Щодо вказаних тверджень суд зазначає, що відповідно до пункту 2 частини третьої статті 258 ГПК України до апеляційної скарги додаються докази сплати судового збору. 

Згідно частини другої статті 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору встановлені Законом України "Про судовий збір".

Згідно з підпунктом 4 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду; апеляційний скарг у справі про банкрутство становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до господарського суду заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Пунктом 1 частиною першою статті 163 ГПК України встановлено, що ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується.

Суд, вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справ в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про оплату праці" до структури заробітної плати входить основна заробітна плата та додаткова.

У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 369/10046/18 зроблено висновок, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є заробітною платою, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі   № 910/4518/16 зроблено висновок про те, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі                                     № 711/4010/13-ц вказала, що вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури.

Також Верховний Суд ураховує висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 (провадження N 14-47цс21).

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала, що на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", не поширюється.

До того ж з урахуванням доводів касаційної скарги щодо позбавлення скаржника можливості судового захисту Верховний Суд зауважує, що "право на суд" не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, включно з фінансовими. Так, інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовуватися накладенням фінансових обмежень на доступ особи до суду. Вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права на доступ до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 у справі "CASE OF KREUZ v. POLAND) 

Принагідно Верховний Суд зауважує, що повернення апеляційної скарги не позбавляє права скаржника на повторне подання апеляційної скарги.

З урахуванням наведеного, доводи, які викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції під час прийняття оскаржуваної ухвали та не викликають сумнівів щодо правомірності застосування норм процесуального права ГПК України. 

За змістом частини другої статті 293 ГПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services                   v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre             v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Разом з цим заінтересовані особи, які звертаються до касаційного суду зі скаргами, мають розуміти, що Верховний Суд є "судом права", а не "фактів", який забезпечує сталість та єдність судової практики, а тому посилання у касаційній скарзі на недоведеність обставин справи чи на перевагу одних доказів над іншими не допускається.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 05.04.2018 справа                         "ZUBAC v. CROATIA" (N 40160/12, ЄСПЛ, § 83) вказано, що застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості.

Враховуючи, що повноваження суду касаційної інстанції обмежено перевіркою правильності застосування норм матеріального права чи порушенням норм процесуального права, зважаючи на особливий статус Верховного Суду, вирішення питання про можливість відкриття касаційного провадження відноситься до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг цим судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення (MUSHTA v. UKRAINE 8863/06, § 37, ЄСПЛ, від 18.11.2010).

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2022 у справі                № 910/24323/16 (189/1418/20) про повернення апеляційної скарги оскільки правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

З огляду на відмову у відкритті касаційного провадження, клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження залишається судом без розгляду.

З урахуванням наведеного, керуючись статтями 233, 234, 235, 293, 326 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою                     ОСОБА_1 на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2022 у справі № 910/24323/16 (189/1418/20).

2. Касаційну скаргу   ОСОБА_1 на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2022 у справі № 910/24323/16 (189/1418/20) повернути заявнику з доданими до неї матеріалами.

3. Копію касаційної скарги залишити в суді касаційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          О. О. Банасько

Судді                                                                                                    В. В. Білоус

                                                                                                    В. І. Картере