ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року	Львів	Справа № 140/14216/21 пров. № А/857/16640/22	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді:                                        Улицького В.З.
суддів:                                                            Кузьмича С.М., Матковської З.М.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03.02.2022 року (рішення ухвалене у м. Луцьку судом у складі головуючого судді Костюкевича С.Ф.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

                                             ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі – відповідач, ГУ ПФУ у Волинській області) про визнання дій протиправними щодо відмови у нарахуванні пенсії зі зменшенням пенсійного віку у відповідності до статті 55 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язання призначити і виплачувати пенсію за віком у відповідності до статті 55 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 17.11.2021.
Позивач позовні вимоги мотивував тим, що відповідно до вимог ст. 55 Закону України  Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи позивач має право на зниження пенсійного віку на 6 років та достатній страховий стаж для надання пенсії із зменшенням пенсійного віку. Просив позов задоволити.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03.02.2022 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржила ОСОБА_1 . Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволити.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , є потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що стверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 29.12.1993.
Позивач 17.11.2021 звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України  Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. До заяви долучила:
трудову книжку серії НОМЕР_2 від 06.12.1984; довідку ВК Камінь-Каширської міської ради від 08.07.2021 №1476 про місце проживання (реєстрації) особи; архівну довідку про заробітну плату від 22.03.2019 № 120/01-16; довідки від 15.11.2008 № 3651 та від 13.08.2004 № 121; архівну довідку про роботу від 22.03.2019 № 120/01-16; посвідчення постраждалої від ЧАЕС серії НОМЕР_1 від 29.12.1993 (3 категорія); свідоцтво про шлюб, свідоцтва про народження дітей; диплом про навчання; паспорт громадянина України.
Листом від 22.11.2021 року ГУ ПФ України у Волинській області за № 032950005404 повідомило позивача про прийняття рішення, яким відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відмова мотивована тим, що на момент звернення ОСОБА_1 досягла 54-річного віку. Відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  та статті 26 Закону України  «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  пенсії із зменшенням пенсійного віку призначаються особам, з числа потерпілих від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, зокрема: - які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсія призначається із зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, на три роки та додатково на один рік за два роки проживання, роботи, але не більше як шість років. Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Статтею 26 Закону України  Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, визначено, що право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу у період з 01.01.2020 по 31.12.2020 - не менше 27 років. Для осіб, які набули права на зменшення пенсійного віку на 6 років, а саме - після досягнення 54-річного віку, у 2020 році, необхідний страховий стаж для призначення пенсії за віком становить 21 рік (стаж, передбачений статтею 26 Закону України  Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зменшений на кількість років зменшення пенсійного віку). Період проживання (роботи) позивача в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.03.1993 становить 02 роки 03 місяці 18 днів, а тому вона не має права на призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України  Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Згідно статті 49 Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХІІ    (далі - Закон № 796-ХІІ) пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Умови призначення пенсії за віком встановлено  статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Частиною першою  статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.
Відповідно до абзацу 1  статті 55 Закону № 796-ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого  статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Згідно з абзацом 5 пункту 2 частини 1  статті 55 Закону № 796-ХІІ  потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого  статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Відповідно до пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого  постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1  (далі - Порядок № 22-1) при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм  статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).
Згідно статті 65 Закону № 796-ХІІ  документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та надають право користуватися пільгами, встановленими цим  Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що затверджений  постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 року № 51  (далі - Порядок № 51 в редакції на момент звернення з заявою про призначення пенсії) передбачено, що посвідчення є документом, який підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами й компенсаціями, встановленими  Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», іншими актами законодавства.

Відповідно до абзацу 3 пункту 5 Порядку № 51 потерпілим від Чорнобильської катастрофи    (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом    на 1    січня    1993 р. прожили    у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або    самостійно переселилися з цих територій, чи таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного    відселення, за умови, що вони    за станом    на 1    січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.

Виходячи з цього нормативного положення, документом, який засвідчує факт проживання особи в зоні гарантованого добровільного відселення щонайменше 3 роки станом на 1 січня 1993 року є посвідчення особи потерпілої від Чорнобильської катастрофи 3 категорії серії Б.

Таким чином, апеляційний суд вважає, оскільки позивачка має посвідчення громадянки, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи 3 категорія серії НОМЕР_1 від 29.12.1993, то повторне встановлення відповідачем факту її постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення щонайменше 3 років станом на 01 січня 1993 року є необґрунтованим.

Відтак, єдиним документом, який підтверджує статус особи і в свою чергу засвідчує факт її проживання в зоні гарантованого чи добровільного відселення щонайменше 3 роки є посвідчення особи потерпілої від    Чорнобильської катастрофи 3 категорії серії Б.

До заяви про призначення пенсії позивач додала: 
трудову книжку серії НОМЕР_2 від 06.12.1984; 
довідку ВК Камінь-Каширської міської ради від 08.07.2021 №1476 про місце проживання (реєстрації) особи; 
архівну довідку про заробітну плату від 22.03.2019 № 120/01-16; 
довідки від 15.11.2008 № 3651 та від 13.08.2004 № 121; 
архівну довідку про роботу від 22.03.2019 № 120/01-16; 
посвідчення постраждалої від ЧАЕС серії НОМЕР_1 від 29.12.1993 (3 категорія); 
свідоцтво про шлюб, 
свідоцтва про народження дітей; 
диплом про навчання; 
паспорт громадянина України

Зменшення пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1  статті 55 Закону № 796-ХІІ  можливе лише за наявності двох самостійних умов: 1) початкова величина зниження пенсійного віку 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період; 2) проживання щонайменше 3 роки станом на 1 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання, роботи.

Водночас застосування як першої, так і другої умови наведеної вище, можливе у разі постійного проживання особи    в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року щонайменше 3 роки.

Згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 06.12.1984 позивачка працювала в колгоспі ім. Пархоменка Турійського району Волинської області з 16.05.1988 року по 01.11.1990, будучи зареєстрованою в селі Растів Турійського району, однак як зазначає у позові фактично проживала в цей період в селі Черче Камінь-Каширського району без реєстрації, однак належних доказів з цього приводу не надала.

Відтак, апеляційний суд вважає, що за ОСОБА_1 не встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку, оскільки позивачка з моменту аварії по 31 липня 1986 року постійно не проживала та постійно не працювала у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року щонайменше 3 роки.

Тому, з поданих позивачкою документів для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку не можливо встановити тривалість періоду, протягом якого позивачка постійно проживала у встановлений законодавством період у зоні гарантованого добровільного відселення до 1 січня 1993 року та, відповідно, розрахувати кількість років, на яку може бути знижено пенсійний вік, а тому відповідач підставно відмовив позивачу у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для відмови у задоволені адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України,  колегія   суддів,-

                                                  ПОСТАНОВИЛА:                    

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03.02.2022 року у справі №140/14216/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	В. З. Улицький 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	З. М. Матковська