Постанова                                                   
Іменем  України 
 
09 листопада 2022 року
м. Київ
 
справа № 534/1017/20
провадження № 61-6644св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,  Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2022 року у складі колегії суддів: Одринської Т. В., Пікуля В. П., Абрамова П. С.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя.
Позовні вимоги мотивовано тим, що з 27 березня 2009 року сторони у справі перебували у шлюбі, який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Комсомольського міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 63, згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .
Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3 , 2011 року народження.
З липня 2020 року шлюбні відносини між подружжям припинено, спільне господарство з цього часу не ведеться. 
За період шлюбу подружжям було придбано рухоме та нерухоме майно, зокрема, нежитлове приміщення № 49 (стоматологічний кабінет) по                               АДРЕСА_1 ; медичне обладнання (техніка), а саме: дентальний рентгенівський апарат X-genusImage X System, 2010 року випуску, вартістю 50 000 грн та стоматологічна установка «Fona-A2» вартістю 45 000 грн; автомобіль марки «Toyota» модель «Prado», 2007 року випуску; трактор колісний, ЮМЗ - 8040.2, 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , та трактор колісний марки «МТЗ-82», 1986 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 .
ОСОБА_1 вказує, що до укладення шлюбу відповідач набув у власність квартиру АДРЕСА_2 . 
Оскільки вказана квартира є особистою власністю відповідача, тому вона не підлягає поділу.
Однак, за період шлюбу спільною працею та за спільні кошти ними було здійснено невід`ємні істотні поліпшення указаної квартири, проведено будівельні роботи та реконструйовано в нежитлове приміщення - стоматологічний кабінет з окремим входом.
Вважає, що спірна квартира була перебудована, в результаті чого істотно збільшилась її вартість внаслідок спільних трудових і грошових затрат, а грошові кошти, витрачені на її будівництво, є спільною сумісною власністю, що дає підстави для віднесення цього приміщення до спільної власності подружжя.
Медичне обладнання (техніка) встановлене у стоматологічному кабінеті та на даний час використовується особисто відповідачем. 
Автомобіль марки «Toyota» модель «Prado», 2007 року випуску, та трактор колісний марки «МТЗ-82», 1986 року випуску, що придбані у період шлюбних відносин, були продані відповідачем без погодження з нею, а грошові кошти використані ним на власні потреби. 
Вважає, що вона має право на Ѕ частину трактору колісного ЮМЗ - 8040.2, 2004 року випуску, оскільки він був придбаний також у період перебування у шлюбі з відповідачем.
Згоди щодо поділу указаного майна між сторонами не досягнуто.
Посилаючись на викладене та, уточнивши в подальшому позовні вимоги, позивачка просила:
- визнати нежитлове приміщення № 49 «стоматологічного кабінету» по АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності;
- визнати за нею право приватної власності на Ѕ частину нежитлового приміщення № 49 «стоматологічного кабінету» по АДРЕСА_1 ;
- визнати за нею право приватної власності на Ѕ частину трактору колісного, ЮМЗ - 8040.2, 2004 року випуску, дата реєстрації: 10 вересня 2015 року, свідоцтво № НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_2 ;
- стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію вартості Ѕ  автомобіля марки «Toyota» модель «Prado», 2007 року випуску, в сумі                       277 690 грн;
- стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію вартості Ѕ частини медичної техніки у сумі 47 500 грн;
- стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію вартості Ѕ частини трактору колісного марки «МТЗ-82», 1986 року випуску, свідоцтво про реєстрацію № НОМЕР_5 , д.н.з. НОМЕР_3 у сумі 63 652,92 грн;
- стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію вартості висновку експерта у сумі 3 000 грн;
- стягнути з відповідача понесені судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 14 грудня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано нежитлове приміщення № 49 (стоматологічний кабінет) в буд.              АДРЕСА_1 , загальною площею 47,3 кв.м, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 .
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину нежитлового приміщення № 49 (стоматологічний кабінет) в буд. АДРЕСА_1 загальною площею 47,3 кв.м.
Визнано автомобіль марки «Toyota» модель «Prado», 2007 року випуску, VIN НОМЕР_6 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за Ѕ  частину вартості автомобіля марки «Toyota» модель «Prado», 2007 року випуску, VIN НОМЕР_6 у сумі 211 056,33 грн.
Визнано трактор колісний марки «МТЗ-82», 1986 року випуску, свідоцтво про реєстрацію № НОМЕР_5 , д.н.з. НОМЕР_7 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за Ѕ  частину вартості трактору колісного марки «МТЗ-82», 1986 року випуску, свідоцтво № НОМЕР_5 , д.н.з. НОМЕР_7 у сумі 63 652,92 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 5 847,09 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю судових витрат, пов`язаних із проведенням експертиз у сумі 15 444,90 грн. 
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання нежитлового приміщення об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за ОСОБА_1 права власності на його Ѕ частину, суд першої інстанції виходив з того, що за час спільного проживання подружжя ОСОБА_1 нежитлове приміщення повністю змінило своє функціональне призначення, тобто з житлового приміщення перейшло в нежитловий фонд. Позивачка за час спільного життя з відповідачем приймала участь у проведенні ремонтних робіт та вносила кошти для поліпшення умов об`єкту нерухомості, внаслідок чого вартість нерухомого майна істотно збільшилась. 
Задовольняючи позовні вимоги в частині компенсації Ѕ частини вартості транспортних засобів, суд першої інстанції виходив з того, що вказане рухоме майно сторонами було придбано під час шлюбу, тому воно є об`єктом права спільної сумісної власності. При цьому відповідач не надав доказів того, що відчуження спірного автомобіля та трактора відбулося за згодою дружини, а кошти внаслідок їх відчуження витрачені в інтересах сім`ї. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання за                  ОСОБА_1 права власності на трактор колісний марки «ЮМЗ - 8040.2», 2004 року випуску, суд виходив з їх недоведеності.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації вартості Ѕ частини медичної техніки у сумі     47 500 грн суд першої інстанції виходив з того, що належних та достатніх доказів в обґрунтування заявленої вимоги позивачкою не надано, зокрема, відсутня інформація щодо часу її придбання, вартості майна та правового режиму користування.
Не погодившись із вказаним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2022 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задоволено, рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 14 грудня 2021 року в частині задоволених позовних вимог та стягненні судових витрат скасовано. 
Ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що позивачкою не доведено, що збільшення вартості спірного нерухомого майна відбулося за рахунок власних коштів позивачки чи її власних трудових затрат. При цьому апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, про те, що сам факт збільшення за час шлюбу вартості спірного майна та зміна його функціонального призначення є підставою для визнання такого майна спільним сумісним. 
Апеляційний суд вважав, що  ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме її внесок у ремонт спірного нерухомого майна, у розумінні частини першої статті 62 Сімейного кодексу України, є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації Ѕ частини вартості автомобіля марки «Toyota» та Ѕ  частини вартості трактора колісного марки «МТЗ-82», апеляційний суд виходив з того, що вказані транспортні засоби були придбані та відчужені в період перебування сторін у шлюбі, а доказів того, що кошти від їх продажу були використані не в інтересах сім`ї, матеріали справи не містять.
Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог учасниками справи в апеляційному порядку не оскаржувалось, тому в цій частині не були предметом апеляційного перегляду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
14 липня 2022 року  ОСОБА_1  подала до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2022 року.
 
В касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині скасування задоволених позовних вимог судом першої інстанції, та залишити без змін у відповідній частині рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій  судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Доводи інших учасників справи
 
02 вересня 2022 року від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Рябоконь О. В. надійшов відзив, в якому останній просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
12 жовтня 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи
Встановлено, що 27 березня 2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3 , 2011 року народження.
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Комсомольського міського суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_2  про розірвання шлюбу.
Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 18 січня 2021 року шлюб,  зареєстрований 27 березня 2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Комсомольського міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис номер 63, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , розірвано.
Вказаним рішенням суду час, з якого коли шлюбні відносини між подружжям припинено, не встановлено.
До укладення шлюбу ОСОБА_2 набув у власність квартиру за адресою: кв. АДРЕСА_2 , загальною площею 47,3 кв.м. 
Під час шлюбу було  отримано дозвіл на зміну цільового призначення вказаного житлового приміщення у нежитлове - стоматологічний кабінет, що підтверджується технічним паспортом від 29 листопада 2013 року.
У період часу з 2010 по 2013 в квартирі АДРЕСА_3 проведено реконструкцію приміщення під стоматологічний кабінет з окремим входом.
Згідно з висновком судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 10 вересня 2021 року № 494/495 ринкова вартість нежитлового приміщення № 49 (стоматологічний кабінет) в буд. АДРЕСА_1 загальною площею 47,3 кв.м, до проведення поліпшень складала суму                    423 725 грн, а з урахуванням поліпшень, ремонтно-будівельних робіт вартість приміщення складає 761 600 грн.
На підтвердження своєї участі у ремонті приміщення позивачка надала: договір на виконання робіт від 25 травня 2013 року № 25/06; договір підряду від 01 березня 2012 року № 1, договір підряду від 13 березня 2013 року № 10; довідку про вартість виконаних будівельних робіт і витрат; договір на розроблення і надання технічних умов щодо інженерного забезпечення об`єкту архітектури від 06 серпня 2012 року; акт виконаних робіт від                                 21 березня 2012 № 53-01-24-0605; гарантійний талон від 17 жовтня 2013 року № 14-09; акт виконаних робіт від 17 жовтня 2013 року; договір купівлі-продажу від 20 вересня 2013 року; ордер від 21 серпня 2013 року № У0018775; ордер від 21 серпня 2013 року № 0003627; квитанцію від 04 квітня 2013 року; специфікацію від 09 вересня  2013 року № 01.
В усіх зазначених вище договорах, замовником значиться фізична особа-підприємець ОСОБА_2 . 
Спірний автомобіль марки «Toyota», модель «Prado», 2007 року випуску, сторонами було придбано під час шлюбу, а саме - у 2019 році. 
Встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу від 13 березня 2020 року № 1242/2020/1985146 ОСОБА_2 продав вказаний транспортний засіб ОСОБА_4 за 285 591,51 грн.автомобіль марки «Toyota» модель «Prado», 2007 року випуску, VIN   НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_8 , державний номерний знак НОМЕР_9                       
Згідно з висновком експерта від 26 листопада 2021 № 472тв21 ринкова вартість автомобіля марки «Toyota» модель «Prado», 2007 року випуску, VIN   НОМЕР_6 , на дату оцінки складає 422 122,65 грн. Огляд спірного автомобіля при проведенні даної експертизи було проведено.
Встановлено, що трактор колісний марки «МТЗ-82», 1986 року випуску придбано сторонами під час шлюбу, а саме - у 2018 році.
12 червня 2020 року трактор колісний марки «МТЗ-82», 1986 року випуску, знято відповідачем з обліку та продано.
Згідно з висновком експерта № 142 автотоварознавчого дослідження ринкова вартість трактору колісного марки «МТЗ-82», 1986 року випуску, складає 127 305,84 грн.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову не було предметом перегляду судом апеляційної інстанції, а тому не підлягає перегляду і в суді касаційної інстанції.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідає не у повній мірі.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.
Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати  Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Судами встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами придбано транспортні засоби: автомобіль марки «Toyota», модель «Prado», 2007 року випуску, та трактор колісний марки «МТЗ-82», 1986 року випуску.
 
Вказане нерухоме майно було оформлено на ім`я  ОСОБА_2 .
Згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу від 13 березня 2020 року № 1242/2020/1985146 ОСОБА_2 продав автомобіль марки «Toyota», модель «Prado», 2007 року випуску, за 285 591,51 грн. 
Згідно з висновком експерта від 26 листопада 2021 № 472тв21 ринкова вартість автомобіля марки «Toyota» модель «Prado», 2007 року випуску, VIN   НОМЕР_6 , на дату оцінки складає 422 122,65 грн. 
12 червня 2020 року трактор колісний марки «МТЗ-82», 1986 року випуску, знято відповідачем з обліку та продано.
Згідно з висновком експерта № 142 автотоварознавчого дослідження ринкова вартість трактору колісного марки «МТЗ-82», 1986 року випуску, складає 127 305,84 грн. 
Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
                                                                        
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вказані вище транспортні засоби є спільним майном подружжя й підлягають поділу. Оскільки  ОСОБА_2 розпорядився автомобілем та трактором на власний розсуд проти волі іншого з подружжя та без письмової згоди ОСОБА_1 , то остання має право на грошову компенсацію Ѕ вартості спірних транспортних засобів.
 
Ухвалюючи рішення в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції врахував правові висновки, викладені Верховним Судом України у постанові від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15, за якими суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості майна, відчуженого не в інтересах сім`ї.
 
При цьому слід ураховувати, що доказів того, що отримані від продажу спірних транспортних засобів грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї чи на її потреби, суду не надані.
На вказане суд апеляційної інстанції належної уваги не звернув та скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції в частині вирішення указаних позовних вимог.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення грошової компенсації за Ѕ частини вартості автомобіля марки «Toyota» та трактора колісного марки «МТЗ-82» скасувати, а рішення місцевого суду в цій частині - залишити в силі.
Щодо позовних вимог про визнання нежитлового приміщення об`єктом спільної сумісної власності та його поділ
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу  особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:  1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно,  набуте  нею,  ним  за  час шлюбу,  але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно,  набуте нею,  ним за час шлюбу,  але за кошти,  які належали їй, йому особисто.
У частині сьомій вказаної статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).
Отже, за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.
Конституція України у статті 41  гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті  1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.
У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується  обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.
Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та  гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.
Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що  втручання у право власності може бути обґрунтованим, та  дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути  направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості  є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.
Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що  первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла,  тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і  не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування  у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість  істотно збільшилося, не є підставою для  визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя,  у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.
В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).
Таким чином, при  посиланні на вимоги  статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивачка мала довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.
Судами встановлено, що до укладення шлюбу ОСОБА_2 набув у власність квартиру за адресою: кв. АДРЕСА_2 , загальною площею 47,3 кв.м. 
Під час шлюбу було  отримано дозвіл на зміну цільового призначення вказаного житлового приміщення у нежитлове - стоматологічний кабінет, що підтверджується технічним паспортом від 29 листопада 2013 року.
У період часу з 2010 по 2013 в квартирі АДРЕСА_3 проведено реконструкцію приміщення під стоматологічний кабінет з окремим входом.
Згідно з висновком судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 10 вересня 2021 року № 494/495 ринкова вартість нежитлового приміщення № 49 (стоматологічний кабінет) в буд. АДРЕСА_1 загальною площею 47,3 кв.м, до проведення поліпшень складала суму                    423 725 грн, а з урахуванням поліпшень, ремонтно-будівельних робіт вартість приміщення складає 761 600 грн.
Суд апеляційної інстанції встановив, що позивачкою не доведено, що збільшення вартості спірного нерухомого майна відбулося саме за рахунок внесення нею її власних коштів у значному розмірі чи власних трудових затрат та що саме її внесок є, у розумінні статті 62 СК України, суттєвим для можливості визнання спірного нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
З таким висновком апеляційного суду колегія суддів Верховного Суду погоджується та вважає підставними міркування апеляційного суду про те, що відсутні передбачені статтею 62 СК України підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно, що належало чоловіку на праві особистої приватної власності.
Доводи касаційної скарги у цій частині вирішення вимог позову не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимогпро визнання нежитлового приміщення об`єктом спільної сумісної власності та його поділнеобхідно залишити без змін, оскільки підстави для її скасування у цій частині вимог відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 410, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення грошової компенсації за Ѕ частини вартості автомобіля марки «Toyota» та трактора колісного марки «МТЗ-82» скасувати із залишенням в силі рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 14 грудня 2021 року у відповідній частині.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2022 року в частині вирішення позовних вимогпро визнання нежитлового приміщення об`єктом спільної сумісної власності та його поділ залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                                      її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                               А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко 
 
В. М. Коротун
 
М. Ю. Тітов