Справа № 127/22587/20
Провадження № 22-ц/801/1385/2022
Категорія: 77
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Береговий  О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2022 року	Справа № 127/22587/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Оніщук В.В., Панасюк О.С.,
за участю секретаря судового засідання: Кобенди О.Ю.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Біодобрива»,
розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біодобрива» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Загороднього Віталія Сергійовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2021 року, ухваленого в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Короля О.П., дата складення повного тексту рішення 09 березня 2021 року,
встановив:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біодобрива» (далі – ТОВ «Біодобрива») про поновлення строку, визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги мотивовані тим, що з 01 лютого 2017 року позивач працювала у відповідача на посаді фінансового директора на 0,5 ставки.
Відповідач не визначив її робоче місце, тому вона працювала дистанційно, перебуваючи у м. Вінниці, за місцем свого проживання та реєстрації.
Із 01 лютого 2018 року до 17 жовтня 2018 року вона отримувала заробітну плату в повному обсязі, без затримок. Із 17 жовтня 2018 року заробітна плата їй не виплачувалась, на її неодноразові звернення в телефонному режимі та корпоративною електронною поштою жодної відповіді, в тому числі й щодо її звільнення та ознайомлення з відповідним наказом, вона не отримала.
Звернувшись у вересні 2020 року до суду з позовом про стягнення заробітної плати, вона дізналась про існування наказу про звільнення її з роботи за прогул без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України)) з 02 жовтня 2018 року, з яким її не було ознайомлено.
Вказані обставини стали підставою для звернення до суду із вказаним позовом, в якому вона просила поновити їй строк на оскарження наказу відповідача від 02 жовтня 2018 року № 01/10-к про звільнення її з роботи за прогул, визнати незаконним і скасувати цей наказ, поновити її на роботі на посаді менеджера зовнішньоекономічної діяльності у ТОВ «Біодобрива» та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2021 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на оскарження наказу ТОВ «Біодобрива» від 02 жовтня 2018 року № 01/10-к «Про звільнення ОСОБА_1 , менеджера зовнішньоекономічної діяльності ТОВ «Біодобрива» за прогул без поважних причин» залишене без задоволення.
У задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 за недоведеністю позовних вимог, суд першої інстанції одночасно дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення строку на звернення до суду.
Не погоджуючись з таким рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Загородній В.С. подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на переконання заявника суд попередньої інстанції не звернув увагу на відсутність в матеріалах справи доказів надсилання ОСОБА_1 та отримання нею листа позивача від 07 вересня 2018 року № 07/09-1 з пропозицією повідомити товариство про причини відсутності на роботі, оскаржуваного наказу про звільнення з роботи. Вважає, що датою коли позивачка дізналася про порушення своїх прав, є дата її ознайомлення з відзивом товариства на її ж позов у справі № 127/16869/20, тобто 16 вересня 2020 року. З зазначених підстав строк оскарження наказу про звільнення з роботи пропущений з поважних причин та підлягає, на думку скаржників, поновленню. Вважає, що місцевий суд помилково вважав про обізнаність позивачки про власне звільнення з роботи у відповідача з огляду на її резюме з пошуку роботи. Крім того, судом не досліджувався штатний розпис відповідача на момент укладення трудового договору з позивачкою щодо відсутності в ньому посади фінансового директора товариства, службові записки працівників товариства, акти про відсутність ОСОБА_1 на роботі, табелі робочого часу, які послужили підставою для видання наказу про її звільнення з роботи. Також судом не перевірено виконання відповідачем обов`язку з визначення робочого місця позивачки.
05 травня 2021 року від відповідача ТОВ «Біодобрива» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому воно заперечило аргументи викладені в апеляційній скарзі вказавши, що судом винесене рішення з безумовним дотриманням норм матеріального та процесуального права. Поряд з цим вказують на те, що доказом поінформованості скаржниці про припинення з жовтня 2018 року її трудових відносин з ТОВ «Біодобрива» є довідка форми ОК-7 Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, що міститься в матеріалах справи, з якої убачається, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем з лютого 2017 року по жовтень 2018 року. Після звільнення з ТОВ «Біодобрива» з грудня 2018 року по січень 2019 року позивачка працювала у ТОВ «Компанія «Енергія», з березня по червень 2019 року - у ТОВ «Форсікс», з червня по сер-пень 2019 року - у ТОВ «Іноверс Груп», у подальшому перебувала на обліку в центрі зайнятості. При цьому звертають увагу на те, що ОСОБА_1 була звільнена з роботи наказом від 02 жовтня 2018 року № 01/10-к, в суд з позовом про поновлення на роботі звернулася через два роки, у жовтні 2020 року, не наводячи при цьому поважних причин, які об`єктивно перешкоджали, створювали труднощі для звернення її до суду у встановлені строки. На переконання відповідача, підстави і процедура припинення трудових відносин з позивачкою товариством конкретно визначені та дотримані, з нею проведений повний розрахунок шляхом перерахування 8814,20 гривень на зарплатну банківську картку.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 23 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , її представника адвоката Загороднього Віталія Сергійовича задоволено частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2021 року скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біодобрива» про поновлення строку, визнання незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 6341,06 гривню судового збору, не сплаченого при поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.
Постановою Верховного Суду від 22 червня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 23 червня 2021 року скасовано.
Передано справу на новий розгляд до апеляційного суду.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 липня 2022 року вказану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що наказом від 31 січня 2017 року № 1-К ОСОБА_1 прийнято на посаду менеджера зовнішньоекономічної діяльності ТОВ «Біодобрива» за сумісництвом з оплатою праці згідно зі штатним розписом на 0,5 ставки з 01 лютого 2017 року.
ОСОБА_1 прийнято на роботу у ТОВ «Біодобрива» як найманого працівника без трудової книжки (повідомлення роботодавця до органу ДФС про прийняття працівника на роботу від 31 січня 2017 року).
Листом від 07 вересня 2018 року № 07/09-1 ОСОБА_1 запропоновано повідомити причини відсутності на робочому місці з 03 вересня 2018 року, додавши відповідні документи на підтвердження поважності причини такої відсутності.
Лист надіслано 10 вересня 2018 року на поштову адресу, вказану ОСОБА_1 особисто при укладенні трудового договору цінним листом із вкладенням.
Відповідь ОСОБА_1 на цей лист роботодавець не отримав.
Наказом від 02 жовтня 2018 року № 01/10-к менеджера зовнішньоекономічної діяльності ТОВ «Біодобрива» ОСОБА_1 звільнено за прогул без поважних причин.
Копію наказу про звільнення 17 жовтня 2018 року цінним листом із вкладенням надіслано на адресу місця проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , яку вона особисто вказала при укладенні трудового договору.
Належні при звільненні кошти остаточного розрахунку в сумі 8 814,20 грн перераховано 17 жовтня 2018 року на її зарплатний банківський рахунок № НОМЕР_1 в АТ «Укрсиббанк».
Позивач не надала доказів того, що вона повідомила роботодавця про зміну адреси місця реєстрації або місця фактичного проживання для використання такої адреси при листуванні.
Матеріали справи містять довідку форми ОК-7 Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, в якій вказані місця роботи позивача у певні періоди та перебування її на обліку у центрі зайнятості, а також докази пошуку ОСОБА_1 роботи після її звільнення у 2018 році.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі - Конвенція).
Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.
Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).
Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП роботодавець може розірвати трудовий договір (як укладений на невизначений строк, так і строковий до закінчення його чинності) з працівником у разі його прогулу (в т. ч. у разі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Відповідно до п. 22, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 6 листопада 1992 року роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судом необхідно з`ясувати в чому конкретно проявилось порушення трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п.1 ст.41 КЗпП України чи додержані власником або уповноваженими ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Отже, для правильного вирішення спору про звільнення суду необхідно надати оцінку причинам поважності відсутності на роботі працівника.
Колегія суддів звертає увагу на те, що закон не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тобто не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому суд, вирішуючи позов про поновлення на роботі саме з підстав відсутності прогулу, надає оцінку поясненням працівника з огляду на всі фактичні обставини справи, доведені відповідними доказами з дотриманням статті 76 ЦПК України. При цьому обов`язок доведення вини працівника у такому порушенні трудової дисципліни як прогул, за який має настати відповідальність у вигляді звільнення, покладено на роботодавця.
Водночас, відповідно до п. 1,2 ч. 1 ст. 29 КЗпП України до початку роботи роботодавець зобов`язаний в узгоджений із працівником спосіб поінформувати працівника про: місце роботи (інформація про роботодавця, у тому числі його місцезнаходження), трудову функцію, яку зобов`язаний виконувати працівник (посада та перелік посадових обов`язків), дату початку виконання роботи;  визначене робоче місце, забезпечення необхідними для роботи засобами.
З огляду на викладене, першочерговим для суду є встановлення дотримання роботодавцем вимог щодо обумовлення із працівником його робочого місця, оскільки зворотне нівелюватиме встановлення знаходження працівника на його робочому місці, що може бути наслідком звільнення працівника за п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як вбачається з матеріалів справи, в останній відсутні належні, допустимі, достовірні та достатні докази поінформованості позивача як про її місце роботи, трудову функцію, яку вона зобов`язана була виконувати і дату початку її виконання, так і стосовно визначення роботодавцем за його місцезнаходженням робочого місця позивача, що потягло за собою можливість для останньої надання стверджувальних пояснень про дистанційну (надомну) роботу.
Поряд з цим, відповідачем не надано суду доказів щодо відсутності ОСОБА_1 на робочому місці за відомостями табелів обліку робочого часу. Не представлено також актів відсутності позивача на роботі, службових записок про відсутність позивача на роботі, інших документів, про які, зокрема, йдеться в наказі від 02 жовтня 2018 року №01/10-к.
З огляду на наведене та з урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин колегія суддів дійшла висновку про неправомірність звільнення ОСОБА_1 з роботи за прогул та видання наказу про її звільнення, зокрема, за п. 4 статті 40 КЗпП.
Водночас, заперечуючи проти позову, відповідач просив відмовити в позові у зв`язку з пропуском позивачем ОСОБА_1 позовної давності (а.с. 69-75), тоді як остання, при зверненні до суду з даним позовом, просила поновити цей строк.
Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.
Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Згідно з положеннями ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до місцевого суду за вирішенням спору про звільнення застосовується незалежно від підстав припинення трудового договору й обчислюється з дня видачі працівникові копії наказу про звільнення чи трудової книжки або з дня відмови від їх одержання.
Отже, законодавець відлік строку звернення до суду за захистом порушеного трудового права пов`язує з фактом отримання працівником або трудової книжки, або наказу про звільнення.
При цьому, у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачених трудовим законодавством та трудовим договором.
Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності.
Відповідно до частин першої-другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
Реалізація передбаченого статтею 47 КЗпП України права працівника отримати в день звільнення трудову книжку та копію наказу про звільнення кореспондується не лише з обов`язком роботодавця видати вказані документи, а й із добросовісною поведінкою самого працівника, який за наявності відповідної пропозиції роботодавця та фактичної можливості отримати ці документи, не ухиляється від їх отримання.
Так, з матеріалів справи вбачається, що 17 жовтня 2018 року відповідачем на поштову адресу ОСОБА_1 , яка зазначена в її паспорті надіслано наказ про її звільнення № 01/10-к від 02 жовтня 2018 року, що підтверджується копією опису вкладення у цінний лист № 6112202021840, а також копією фіскального чека, який містить цей реєстровий номер (т. 1 а.с. 80, 188, 189), що відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою КМУ від 05 березня 2009 року № 270 є належним доказом направлення. Надання позивачкою роботодавцю будь-якої іншої адреси для листування або ж інших її контактів матеріали справи не містять.
Поряд з цим, 17 жовтня 2018 року, роботодавець провів розрахунок із ОСОБА_1 шляхом зарахування коштів на картковий рахунок позивача, що підтверджується відомістю про нарахування коштів № 48 (т. 1 а.с. 83).
Колегія суддів вважає, що вказані обставини свідчать про добросовісну поведінку відповідача з метою виконання вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України.
Поряд з цим, у відповідності до довідки форми ОК-7 Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо ОСОБА_1 , номер облікової картки застрахованої особи НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , в період з березня 2017 року по жовтень 2018 року остання перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Біодобрива», з березня по червень 2019 року ОСОБА_1 працювала в ТОВ «Форсікс», а з червня по серпень 2019 року в ТОВ «Іноверс Груп». 
Також вказаною довідкою підтверджено, що з 27 квітня по 26 серпня 2020 року позивач перебувала на обліку у Вінницькому міському центрі зайнятості, що доводить обставину знаходження трудової книжки у позивача, оскільки згідно з п. 17 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженої Постановою КМУ від 19 вересня 2018 року № 792, з метою отримання статусу безробітного без пред`явлення трудової книжки в оригіналі вона не могла б перебувати на обліку та отримати статус безробітної з виплатою допомоги по безробіттю, що враховано до її трудового стажу (т. 1 а.с. 227-229).
На підтвердження безспірного підтвердження факту обізнаності ОСОБА_1 про припинення трудових відносин з нею, також свідчить долучений відповідачем витяг з сайту пошуку роботи Work.ua з розміщеними особисто позивачем резюме від 06 липня 2020 року та 28 жовтня 2020 року, в якому зазначено про здобуту нею освіту і досвід роботи, а також, зокрема період її роботи в ТОВ «Біодобрива» з серпня 2016 року по жовтень 2018 року (т. 1 а.с. 89-95).
Вказані обставини ОСОБА_1 не спростовані будь-якими належними, допустимими і достатніми доказами в суді першої та/або апеляційної інстанції.
Встановлені у розглядуваній справі обставини, беззаперечно свідчать про те, що працівник був обізнаним про дату та підставу свого звільнення, однак звернення в суд з позовними вимогами у цій справі через два роки після звільнення з роботи не може бути об`єктивно виправданим незнанням припинення трудових стосунків з роботодавцем.
Така поведінка працівника, незважаючи на її твердження про не отримання копії наказу, а ознайомлення з ним лише 16 вересня 2020 року, не може бути визнана добросовісною, розцінюється колегією суддів, як свідоме ухилення від отримання копії наказу та не може бути залишена поза увагою суду при вирішенні питання щодо дотримання строку передбаченого статтею 233 КЗпП України.
Доводи ОСОБА_1 про її звернення до роботодавця з відповідними питаннями та залишення їх без будь-якого реагування не знайшли свого доведення в установленому порядку, не підкріплено будь-якими даними, які б усували сумніви у зворотному.
Враховуючи викладені доводи та обґрунтування, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, дійшов правильного висновку у цьому спорі в частині пропуску позивачкою строку для звернення в суд з даними позовними вимогами. Саме за такої підстави у задоволенні позову ОСОБА_1 належить відмовити у повному обсязі.
Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Нормами статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням вимог ОСОБА_1 в частині щодо поновлення строку на оскарження наказу, визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 жовтня 2018 року їй необхідно було за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції сплатити в дохід держави 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви. Ця сума становить 6341,06 гривню. 
У зв`язку з клопотанням представника ОСОБА_1 адвоката Загороднього В.С. від 19 квітня 2021 року про звільнення позивачки у повному обсязі від сплати судового збору за подання апеляційної скарги ухвалою апеляційного суду від 19 квітня 2021 року вказане клопотання було задоволене частково, ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2021 року до вирішення справи судом апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Загороднього Віталія Сергійовича задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біодобрива» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 6341,06 грн. судового збору, не сплаченого при поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                         О.Ю. Береговий

Судді:                                                                 В.В. Оніщук

                                                                               О.С. Панасюк