УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №274/4225/21 Головуючий у 1-й інст. Большакова Т. Б. 
Категорія 31 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого          Павицької Т. М.,
суддів                 Трояновської Г.С., Миніч Т.І.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №274/4225/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Бердичівського міського нотаріального округу Коновальчук Тетяна Владиславівна про визнання договору дарування недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Большакової Т.Б. в м. Бердичеві,
в с т а н о в и в :
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним договір дарування квартири від 24.02.2010, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Коновальчук Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за №91.
В обґрунтування позову зазначає, що він постійно проживав та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що зазначена квартира належала йому та його дружині ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13.04.1999. Стверджує, що на початку 2004 року відповідач по справі, його племінниця, запропонувала йому послуги по забезпеченню його доглядом, харчуванням, утриманням його квартири в належному стані, а в замін попросила переписати їй, належному йому квартиру АДРЕСА_2 . Зазначає, що на вказану вище пропозицію він погодився та 24 лютого 2010 року уклав з нею договір, так як він думав, що це договір довічного утримання. Вказує, що перші три місяці ОСОБА_2 сумлінно виконувала свою обіцянку відносно забезпечення його продуктами харчування та іншим, проте на початку квітня 2010 року припинила виконувати свої обов`язки. 
Зазначає, що на час укладання договору дарування квартири, який як він вважав є договором довічного утримання, він переживав скрутні часи через нестачу грошових коштів, почав зловживати спиртними напоями. Вказує, що після вживання алкоголю його було легко ввести в оману, крім того стверджує, що на момент укладення оспорюваного договору та на даний час він погано бачить, оскільки переніс операцію на правому оці. Зазначає, що про існування договору квартири він довідався лише в серпні 2020 року. Стверджує, що відповідач обманним шляхом змусила його підписати договір дарування квартири, оскільки він в силу свого похилого віку та безпорадного стану не розумів який документ підписує. Зазначає, що він помилився щодо правової природи правочину, адже насправді він хотів укласти договір довічного утримання, оскільки договір дарування є вкрай невигідним правочином для нього. Вказує, що подарувавши оманливим шляхом квартиру він фактично позбавлений власного житла. Враховуючи вищевикладене просить задовольнити його позов в повному обсязі.
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 липня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення позивача щодо обставин укладення оспорюваного договору, а також того факту, що ОСОБА_1 мав вади зору та слуху. Зазначає, що після укладення договору дарування, примірник даного договору позивачеві нотаріусом не надавався. Звертає увагу суду на те, що на час укладення оспорюваного договору позивач переживав скрутні часи через нестачу грошових коштів та почав зловживати спиртними напоями, а тому його легко можна було ввести в оману. Вважає, що в момент укладання спірного договору позивач фактично не розумів, що підписує, оскільки погано бачив, чув, а також помилявся щодо правової природи правочину. Зазначає, що фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування не відбулася, позивач продовжує проживати у спірній квартирі після укладання договору дарування та користуватися квартирою. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 липня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
24 лютого 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 . Вказаний договір підписаний сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Коновальчук Т.В., зареєстрований в реєстрі за №91.
У абзаці 2 п.4.7 укладеного договору сторони затвердили, що однакового розуміють значення, умови укладеного договору та правові наслідки, про що свідчать їхні особисті підписи на даному правочині.
Правовою підставою позову визначено положення статті 229 ЦК України, а саме вчинення правочину під впливом помилки.
На підтвердження незадовільного стану здоров`я позивач надав виписку Житомирської обласної лікарні від 11 квітня 2006 року про проведення операції на правому оці, епікриз від 22.04.2016 про обстеження лівого ока, довідку від 21.11.2006 про перелом ребер, довідку від 01.07.2022 про захворюваність очей, консультативний висновок спеціаліста від 07.02.2008.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
У той же час за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних, допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі №6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року у справі №6-372цс16.
Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №661/1925/16, провадження №61-24995св18, від 27 листопада 2019 року у справі №490/8021/17, провадження №61-14129св19, від 18 грудня 2019 року у справі №742/4636/15, провадження №61-1354св18, від 14 січня 2020 року у справі №305/1660/17, провадження №61-12728св19, від 05 лютого 2020 року у справі №604/459/17, провадження №61-20417св19, від 06 лютого 2020 року у справі №645/3205/17, провадження №61-40954св18, від 13лютого 2020 року у справі №756/6516/16, провадження №61-13359св19, від 27 лютого 2020 року у справі №643/6032/17, провадження №61- 15836 св19, від 23 вересня 2020 року у справі №640/6698/17, провадження №61-3952св20, від 16 лютого 2022 року у справі №295/787/20, провадження 61-15659св21.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Апеляційний суд зауважує, що стандарт доказування залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі, тому доводи апеляційної скарги оцінює з урахуванням предмета доказування у цій справі, встановлених судом першої інстанції обставин та їх правової оцінки відповідно до наданих сторонами доказів.
Колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що, лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.
Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі №447/2297/19, провадження №61-3096св2 та у постанові від 03 травня 2022 року у справі №715/2513/19, провадження №61-15340св20.
Матеріали справи, а також досліджені та оцінені судом першої інстанції докази, не підтверджують, що вік (68 років на день укладення договорів) або стан здоров`я позивача викликали необхідність укладення саме договору довічного утримання, а не дарування.
Слід також зазначити, що ОСОБА_1 не позбувся єдиного житла, як він стверджує, оскільки є зареєстрованим та надалі проживає у спірній квартирі після укладення договору дарування.
Таким чином, суд першої інстанції, об`єктивно оцінивши аргументи, наведені у позовній заяві, та здобуті у результаті судового розгляду докази, правильно визначився із застосуванням статті 229 ЦК України до правовідносин сторін, виходячи із встановлених обставин.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким встановлені обставини справи, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.
Апеляційний суд зазначає, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочинів повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність, а можуть бути підставами для їх розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.
Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваного договору дарування, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не надав належних та достатніх доказів на підтвердження тих обставин, що при укладенні оспорюваного договору дарування від 24 лютого 2010 року він помилився щодо природи укладеного договору.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції залишено без змін рішення суду першої інстанції, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 липня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Дата складення повного судового рішення 06 вересня 2022 року.

Головуючий 

Судді