УХВАЛА
31 жовтня 2022 року
м. Київ
справа № 577/3283/21
провадження № 51-3261 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_2,
суддів                        ОСОБА_3, ОСОБА_4, 
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Сумського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року щодо ОСОБА_1 ,
встановив:
У касаційній скарзі захисник порушує питання про перевірку вказаного судового рішення у касаційному порядку.
Перевіривши відповідність касаційної скарги вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання п. 4 та ч. 6 вказаної статті.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК, касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
Згідно вимог ч. 1 ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є:
1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК);
2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК);
3) невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Отже, посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, і які, на її думку, допущені судом при його ухваленні, навести конкретні докази і аргументи в обґрунтування кожної позиції. 
При цьому слід враховувати, що відповідно до ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Однак, всупереч наведеним положенням процесуального закону, суть наведених доводів в касаційній скарзі захисника зводяться до вказівок на неповноту судового розгляду, незгоду з наданою судами оцінкою доказам та по суті заперечення правильності встановлених фактичних обставин кримінального провадження, що в силу статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Крім того, захисник у своїй касаційній скарзі хоча і покликається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, проте не конкретизує яких саме порушень допустився суд, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 , та не обґрунтовує у чому саме ці порушення полягали, як вони вплинули на законність й обґрунтованість постановленого рішення, і чому ці порушення слід відносити до підстав для зміни касаційним судом оскаржуваного рішення, згідно з ч. 1 ст. 438 КПК та з огляду на положення статей 370, 404, 409, 412, 414, 419 цього Кодексу в їх взаємозв`язку.
Також як слідує зі змісту касаційної скарги, захисник оскаржує ухвалу апеляційного суду з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість.
Разом з цим, захисник хоча і оскаржує судове рішення на підставі ст. 414 КПК, однак у касаційній скарзі не наводить обґрунтування щодо відмінності принципового характеру у виді та розмірі призначеного покарання, з огляду на положення вказаної норми процесуального права, враховуючи, що санкціями ч. 2 ст. 307 КК та ч. 3 ст. 321 КК передбачено лише один вид покарання, яке призначено ОСОБА_1 у мінімальному розмірі та із застосуванням ст. 69 КК за ч. 2 ст. 307 КК.
Натомість, доводи касаційної скарги фактично зводяться до незастосування приписів ст. 75 КК, що позбавляє можливості встановити дійсну її позицію, з чим саме захисник не погоджується - з видом та розміром призначеного засудженій ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі чи з порядком його відбування відповідно до положень ст.75 КК.
Призначення покарання і звільнення від його відбування, попри нерозривний взаємозв`язок з точки зору правових наслідків для засудженої, мають відмінну юридичну природу і є окремими заходами, які послідовно застосовуються судом у разі прийняття відповідного рішення. При цьому вирішення питання про обрання особі виду покарання передує вирішенню питання про звільнення від його відбування з випробуванням, що прямо випливає зі змісту положення ч. 1 ст. 75 КК.
Разом з цим, порушуючи питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, захисник не наводить підстав (умов), з наявністю яких закон пов`язує можливість застосування приписів вказаної норми матеріального права, з посиланням на матеріали кримінального провадження.
До того ж, захисником не вказано, які доводи його апеляційної скарги у порушення                    ст. 419 цього Кодексу належним чином не дослідив, не перевірив та не оцінив, суд апеляційної інстанції та на які з них не надав відповіді.
Більш того, як убачається з мотивувальної частини касаційної скарги, захисник не погоджується з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій і вважає, що їх постановлено з порушеннями норм КПК, проте у прохальній частині касаційної скарги висловлює думку лише з приводу ухвали апеляційного суду, чим допускає суперечність. Така неоднозначна позиція захисника в свою чергу позбавляє суд касаційної інстанції можливості встановити дійсний предмет касаційного розгляду.
Окрім цього, незрозумілим є посилання захисника на те, що ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 307 та ч. 2 ст. 309 КК, оскільки як вбачається з доданої копії вироку останню засуджено за ч. 3 ст. 321 та ч. 2 ст. 307 КК. Про долю ч. 2 ст. 307 КК також нічого не вказано в прохальній частині касаційної скарги захисника.
Також в порушення вимог ч. 6 ст. 427 КПК захисником не долучено до касаційної скарги її копій з додатками в кількості, необхідній для надіслання сторонам кримінального провадження й усім учасникам судового провадження.  
Наявність цих недоліків, зважаючи на те, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги, перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
Таким чином, оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, Суд вважає за необхідне, на підставі ч. 1 ст. 429 КПК, залишити касаційну скаргу захисника без руху та встановити строк для усунення допущених недоліків, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, яка подала касаційну скаргу.
Колегія суддів звертає увагу, що недоліки касаційної скарги можуть бути усунуті шляхом складання нового тексту касаційної скарги, якщо зауваження стосувалися змістовної частини скарги, та/або шляхом подання додаткових документів, якщо всупереч вимогам КПК, не додано усіх документів, які мають подаватися разом з касаційною скаргою. 
На підставі викладеного та керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, Суд
постановив:
Касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Сумського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року щодо ОСОБА_1 , залишити без руху і надати їй строк для усунення недоліків протягом десяти днів із дня отримання копії ухвали.
У разі неусунення зазначених в ухвалі недоліків в установлений строк скаргу буде повернуто особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_2                                  ОСОБА_3                            ОСОБА_4