ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" вересня 2022 р.                                            Справа №914/1321/17

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді                                                            Желік М.Б.
суддів                                                             Галушко Н.А. 
                                                               Марко Р.І.
за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.
розглянувши матеріали апеляційної скарги Комунального закладу Львівської обласної ради “Школа вищої спортивної майстерності” б/н від 27.01.2022 (вх.ЗАГС. №01-05/373/22 від 31.01.2022) 
та
апеляційної скарги Виробничого підприємства “Мисливець” б/н від 02.02.2022 (вх.ЗАГС. №01-05/442/22 від 07.02.2022) 
на рішення Господарського суду Львівської області від 25.11.2021 (повний текст рішення складено 13.12.2021, головуючий суддя Матвіїв Р.І., суддя Король М.Р., суддя Крупник Р.В.) 
у справі №914/1321/17
за позовом: Заступника військового прокурора Львівського гарнізону, в інтересах держави в особі органів, уповноважених здійснювати функції у спірних відносинах
позивача 1: Міністерства оборони України, м. Київ; 
позивача 2: Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, м. Львів
до відповідача 1: Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, м. Львів
до відповідача 2: Виробничого підприємства “Мисливець”, м. Львів
третя особа 1: Школа вищої спортивної майстерності, м. Львів 
третя особа 2: ОСОБА_1 ,  м. Івано-Франківськ,
про: визнання незаконним і скасування розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 22.12.2005 № 2130 в частині оформлення права власності виробничому підприємству “Мисливець” Товариства військових мисливців і рибалок Західного регіону України на нежитлове приміщення у будівлі “Б-1” площею 20,4 м.кв. та вартістю 5 740,85 грн., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Єрошенка В.34; визнання за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на нерухоме майно, яке розташоване на території військового містечка №368 у місті Львові по вул. Єрошенка В.34, а саме: нежитлове приміщення в будівлі “Б-1” загальною площею 20,4 кв.м., вартістю 5740,85 грн.; витребування у виробничого підприємства “Мисливець” на користь Міністерства оборони України нежитлове приміщення в будівлі “Б-1” загальною площею 20,4 кв.м. та вартістю 5740,85 грн., яке розташоване на території військового містечка № НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 .

за участю представників сторін:
прокурор Гавришків Р.П. 
від позивача 1 Гудима В.О.;
від позивача 2 Улинець О.М.;
від відповідача 1 не з`явився; 
від відповідача 2 ОСОБА_2 
від третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 – представники, ОСОБА_5 – директор; 
від третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів не з`явився. 

Учасникам  процесу роз`яснено їх права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46 Господарського процесуального кодексу України. 
Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

                                                   ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 25.11.2021 у справі №914/1321/17 задоволено позовні вимоги до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради та Виробничого підприємства “Мисливець”; визнано незаконним і скасовано розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 22.12.2005 №2130 в частині оформлення права власності Виробничому підприємству “Мисливець” Товариства військових мисливців і рибалок Західного регіону України на нежитлове приміщення у будівлі “Б-1”, площею 20,4 м.кв. та вартістю 5 740,85 грн., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; визнано за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на нерухоме майно, яке розташоване на території військового містечка № НОМЕР_1 у місті Львові по вул. Єрошенка В., 34, а саме: нежитлове приміщення в будівлі “Б-1” загальною площею 20,4 кв.м., вартістю 5 740,85 грн.; витребувано у Виробничого підприємства “Мисливець” на користь Міністерства оборони України нежитлове приміщення в будівлі “Б-1” загальною площею 20,4 кв.м. та вартістю 5 740,85 грн., яке розташоване на території військового містечка № НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 ; стягнуто з Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону 2 400,00 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору; стягнуто з Виробничого підприємства “Мисливець” на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону 2 400,00 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, скаржник КЗ ЛОР “Школа вищої спортивної майстерності” звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Львівської області від 25.11.2021 у справі №914/1321/17, скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове, яким у позові заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах відмовити повністю.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, що проявилося у тому, що скаржник не отримував ухвали господарського суду Львівської області від 04.11.2021, в якому була визначена дата та час наступного судового засідання, та визнана обов`язковою явка сторін, що позбавило скаржника права надати свої пояснення на стадії дослідження доказів. В судовому засіданні було протиправно відхилено клопотання скаржника від 16.11.2021 про долучення до матеріалів справи доказів, що підтверджують факт відсутності встановлення будь-яких порушень під час оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна. Представнику Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради не було надано можливості надати свої пояснення на стадії вступного слова. Судом не взято до уваги пояснень скаржника що стосуються неналежності та недопустимості висновку експерта від 10.04.2020 №2535/2536, як доказу з огляду на те, що експертом не досліджувалися документи, які встановлювали межі військового містечка № НОМЕР_1 у м.Львові, а відтак він не вправі робити висновок про розташування на його території будівлі під літ “Б-1”, площею 20,4 м.кв.; ухвалою суду призначено комплексну експертизу, яка згідно вимог закону проводиться не менш як двома експертами з різних галузей знань або різних напрямків у межах однієї галузі знань, натомість суд поставивши на вирішення експерта питання з різних напрямків у межах однієї галузі знань передав його на дослідження одному експерту. 
Щодо порушення норм матеріального права, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими зазначає наступне. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна із чужого незаконного володіння позивача повинен надати суду належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно, однак матеріали справи не місять доказів на підтвердження цього права у позивача. До даних правовідносин не підлягає застосуванню Постанова Верховної ради України “Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР”, оскільки ні Товариство військових мисливців та рибалок Збройних сил України, ані Товариство військових мисливців та рибалок Західного регіону України, що є засновником ВП “Мисливець” не були загальносоюзними громадськими організаціями. Господарським судом не досліджувалося питання, що входило в поняття “14 мисливських господарств” та “5 стрілецьких стендів”, які згідно постанови КМУ №18 від 13.01.1995 підлягали передачі до управління Міністерства оборони України. 
Зазначає скаржник і те, що господарським судом необґрунтовано не застосовано наслідки спливу строку позовної давності, початком відліку якої зазначає 16.01.2006 – дата реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості за ВП “Мисливець”.
Вказує, що господарський суд встановивши факт передачі 19.02.1996 Львівським КЕЧ району Товариству військових мисливців будинків і споруд згідно опису № 1 та згідно опису № 2 закріплення за товариством земельної ділянки військового містечка №368 – 17.3 га. здійснено висновок, що вказане майно і надалі належить державі. 
Окрім того, вважає, що судом не надано оцінки наявній у матеріалах справи ухвалі Львівської міської ради № 2412 від 30.05.2013, відповідно до якої Школі вищої спортивної майстерності надано земельну ділянку площею 10,8751 га в межах парку “Кортумова гора” на вул. Єрошенка, 34 в обмежене сервітутне користування на 10 років для обслуговування спортивної бази “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” за рахунок земель рекреаційного призначення за функцією використання – інші землі (об`єкти фізичної культури та спорту). Вказаним скаржник спростовує доводи позивача про те, що спірний об`єкт розташований на землях оборони. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2022 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії – Марко Р.І., Галушко Н.А.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 07.02.2022 апеляційну скаргу Комунального закладу Львівської обласної ради “Школа вищої спортивної майстерності” залишено без руху, встановлено апелянту строк протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення встановлених недоліків, а саме для надання доказів сплати судового збору в розмірі 7200,00 грн.
04.03.2022 ухвалою Західного апеляційного господарського суду Комунальному закладу Львівської обласної ради “Школа вищої спортивної майстерності” поновлено строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду, відкрито апеляційне провадження, зупинено дію рішення Господарського суду Львівської області від 25.11.2021 у справі №914/1321/17, надано учасникам справи час для надання відзивів, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
Також не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Виробниче підприємство “Мисливець” звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити Виробничому підприємству “Мисливець” строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Львівської області від 25.11.2021 у справі №914/1321/17, скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове, яким у позові заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах відмовити повністю.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів закріплення спірного об`єкту за Міністерством оборони України чи КЕВ м.Львова – звернення військового прокурора з таким позовом на підставі положень Закону України “Про правовий режим майна у Збройних силах України” суперечить положенням ст. 1 ГПК України, оскільки не може бути порушеним право, якого не існує. 
Вказує, що спірний об`єкт нерухомості збудовано Всеармійським військово-мисливським товариством ПрикВО, правонаступником якого є Товариство військових мисливців та рибалок Західного регіону України на земельній ділянці, що була відведена у встановленому законом порядку – рішенням № 30 виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих від 25.01.1964 взамін земельної ділянки (стрілецького стенду) по вул. Медова Печера в м.Львові, вилученої для потреб міста – у зв`язку із включенням її до території житлової забудови.
Доказами будівництва спірного об`єкту нерухомості за кошти товариства скаржник вважає акти приймання об`єктів в експлуатацію, складеними комісіями виключно з працівників Всеармійського військово-мисливського товариства ПрикВО без залучення працівників Міністерства оборони України та кошторисно-фінансовими розрахунками № 00-2-69 від 02.12.1969. Натомість, як зазначає скаржник позивачем не надано жодних доказів будівництва спірних об`єктів позивачем.
Звертає увагу суду на те, що на момент набуття чинності Постановою Верховної ради від 04.02.1994 №3943-ХІІ “Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР”, спірне майно вже перебувало у власності Товариства військових мисливців та рибалок України, яке не є загальносоюзною громадською організацією колишнього союзу СРОСР, а відтак положення постанов на спірне майно не поширюється. 
Окрім того, вважає, що за відсутності в матеріалах справи доказів встановлення меж земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 , та доказів розквартирування військових частин і розміщення військовослужбовців і працівників ЗС України та цій земельній ділянці – твердження позивача про будівництво спірного об`єкту на території військового містечка № НОМЕР_1 є безпідставним. При цьому, з моменту передачі земельної ділянки Раді ВМТ та будівництва Радою ВМТ спірного об`єкту, а це починаючи із 1964 року, ні Міністерство оборони України, ні КЕВ м.Львова не здійснювало жодної дії щодо утримання спірного майна, доказів протилежного суду не додано.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 07.02.2022 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії – Марко Р.І., Галушко Н.А.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 14.02.2022 апеляційну скаргу Виробничого підприємства “Мисливець” б/н від 02.02.2022 (вх.ЗАГС. №01-05/442/22 від 07.02.2022) на рішення Господарського суду Львівської області від 25.11.2021 - залишено без руху, апелянта зобов`язано протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути недоліки апеляційної скарги, а саме надати суду докази сплати судового збору в розмірі 7200,00 грн. за подання апеляційної скарги.
16.03.2022 на адресу Західного апеляційного господарського суду від Виробничого підприємства “Мисливець” надійшла заява б/н від 15.03.2022 (№01-04/1549/22 від 16.03.2022) про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано: квитанцію №53 від 22.02.2022 про сплату судового збору в розмірі 7200,00 грн.   
21.03.2022 ухвалою Західного апеляційного господарського суду поновлено Виробничому підприємству “Мисливець” строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Виробничого підприємства “Мисливець” б/н від 02.02.2022 (вх.ЗАГС. №01-05/442/22 від 07.02.2022), встановлено учасникам справи строк для надання відзиву на апеляційну скаргу Виробничого підприємства “Мисливець”, об`єднано в одне апеляційне провадження апеляційні скарги Комунального закладу Львівської обласної ради “Школа вищої спортивної майстерності” б/н від 27.01.2022 (вх.ЗАГС. №01-05/373/22 від 31.01.2022) та Виробничого підприємства “Мисливець” б/н від 02.02.2022 (вх.ЗАГС. №01-05/442/22 від 07.02.2022) на рішення Господарського суду Львівської області від 25.11.2021 у справі №914/1321/17, призначено розгляд справи на 11.05.2022.
04.04.2022 від Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу Комунального закладу Львівської обласної ради “Школа вищої спортивної майстерності” (вх. №01-04/1819/22 від 04.04.2022) в якому він просить суд поновити строк на подання відзиву, апеляційну скаргу залишити без задовлення, а рішення господарського суду без змін.
При цьому зазначає, що бажання скаржника подати додаткові документи на стадії розгляду справи по суті, зважаючи на те, що провадження у справі відкрито ще у 2017 році є зловживанням процесуальними правами; питання про застосування до даних правовідносин положень Закону України “Про підприємства, установи, організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України” та постанови ВРУ “Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього союзу РСР” вирішено Верховним судом ще у 2003; скаржник сам зазначає про походження прав на спірне майно саме від військово-мисливського товариства ЗС СРСР та Товариства мисливців та рибалок ЗС України; апелянт не наводить жодної дати чи події у зв`язку з настанням якої прокурор міг дізнатися про порушення свого права, натомість голослівно зазначає, що вказане могло мати місце у 2005-2006 роках. Натомість, як зазначає прокурор, господарським судом обґрунтовано причини переривання строків позовної давності на підставі наявних в матеріалах справи доказах. 
Вказує і на те, що про незаконність оскаржуваного рішення районної адміністрації свідчить його прийняття відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки нерухоме майно, на яке оформлено право власності за Bиробничим підприємством “Мисливець”, знаходилося та знаходиться на земельній ділянці, що за своїм цільовим призначенням відноситься до земель оборони. При цьому, Львівська КЕЧ району, як державна установа не могла і не мала права передати будь-яке, у тому числі спірне, майно у власність недержавній організації, оскільки це прямо заборонено законом, а тому акт передачі майна товариству військових мисливців і рибалок Західного регіону від 19.02.1996 посвідчував передачу вказаного майна в користування, що випливає із правового режиму спірного майна. 
Окрім того, посилання апелянта на акт передачі майна товариству військових мисливців і рибалок Західного регіону від 19.02.1996 спростовує усі попередні його обґрунтування того, що спірне майно не було державним та не має нічого спільного з майном колишнього загальносоюзного товариства військових мисливців та рибалок про яке вказано у рішенні господарського суду м.Києва від 05.12.2002.  
07.04.2022 на адресу суду від Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері надійшов відзив на апеляційну скаргу Виробничого підприємства “Мисливець” (вх.. №01-04/1920/22 від 07.04.2022), в якому він просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.
Обґрунтовуючи свою позицію зазначає, що доводи скаржника про будівництво спірного майна за кошти всеармійського військово-мисливського товариства ПрикВО, а не за кошти Міністерства оборони України, спростовуються тим, що всеармійське військово-мисливське товариство ПриКВО належало до Прикарпатського військового округу Збройних сил СРСР, а на момент створення (будівництво) спірного майна усе майно належало державі, оскільки існувала виключно державна форма власності. І лише після розпаду СРСР майно з державної форми власності почало за рішеннями уповноважених органів державної влади передаватися у комунальну власність, а також приватизовуватися. Проте стосовно спірного майна такі рішення про передачу не приймалися. Натомість наявні в матеріалах справи докази свідчать про передачу спірного майна у державну власність у розпорядження Міністерства оборони України., що встановлено рішенням господарського суду м.Києва від 05.12.2002. 
Посилання скаржника на те, що рішення господарського суду м.Києва від 05.12.2002 не стосується спірного майна спростовується висновками експертизи наявної в матеріалах справи. 
Зазначає і те, що апелянт безпідставно посилається на відсутність рішення про відведення земельної ділянки урочищі Катурмова Гора Міністерству оборони України, оскільки матеріали справи містять рішення виконкому від 25.01.1964 № 302 та від 03.02.1985 №3с.
18.04.2022 на електронну адресу суду від Міністерства оборони України надійшов відзив на апеляційну скаргу Виробничого підприємства “Мисливець” (вх.. №01-04/2080/22 від 18.04.2022, в якому він просить суд апеляційну скаргу Виробничого підприємства “Мисливець” залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін. Обґрунтування позиції є аналогічним викладеній у відзиві прокурора.
11.05.2022 на електронну адресу суду від представника третьої особи 1 надійшло клопотання про дозвіл на присутніх вільних слухачів у судовому засідання 11.05.2022 у даній справі.
11.05.2022 на електронну адресу суду від представника Виробничого підприємства “Мисливець” надійшло клопотання (вх..№01-04/2508/22 від 11.05.2022) про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю представника у іншому судовому засіданні.    
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 11.05.2022 відкладено розгляд апеляційних скарг.
В судовому засіданні 15.06.2022 оголошено перерву до 06.07.2022.
06.07.2022 на електронну адресу суду надійшло клопотання Львівської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері №914/1321/17-вих.22 від 06.07.2022 (вх. №01-04/3587/22 від 06.07.2022) про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю забезпечити участь представника у судове засідання. Відповідно довідки Відділу документального забезпечення Західного апеляційного господарського суду електронний лист, у якому надійшло клопотання, не містить файлів з кваліфікованим електронним підписом, відтак в силу вимог ч.8 ст.42, ч.4 чт.170 ГПК України, вказане клопотання підлягає залишенню без розгляду.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 06.07.2022 відкладено розгляд апеляційних скарг.
В судовому засіданні 17.08.2022 оголошено перерву до 31.08.2022.
31.08.2022 на електронну адресу Західного апеляційного господарського суду від третьої особи 2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, де вона зазначає, що знаходиться поза межами Львівської області та не може забезпечити участь в судове засідання і скористатися правом на отримання правової допомоги, а відтак про прийняте рішення та дату наступного судового засідання просить повідомити за адресою, що зазначена у клопотанні. При цьому, сторона зазначає, що про наявність судового спору довідалася лише 30.08.2022 від представника КЗ ЛОР “Школа вищої спортивної майстерності”.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 31.08.2022 розгляд апеляційних скарг відкладено з підстав зазначених у ній.  
В судове засідання 14.09.2022 прокурор, позивач 1, 2, відповідач 1 та третя особа 1 участь уповноважених представників забезпечили, які надали свої доводи та міркування щодо вимог апеляційних скарг та просили врахувати їх при винесенні постанови. 
Відповідач 1 та третя особа 2 участі уповноважених представників не забезпечили, причин неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги не подавали. 
За приписами пункту 2 частини першої та пункту 3 частини другої статті 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом. Статтею 43 ГПК України встановлений обов`язок добросовісного користування учасниками судового процесу процесуальними правами. 
Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі “Пономарьов проти України”).
Вжиття заходів для ефективного розгляду та вирішення судового спору є обов`язком не тільки для держави, але й для осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі “Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії” зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
У зв`язку з чим суд вважає, що зазначені учасники апеляційного провадження не були позбавлені права та можливості завчасно з врахуванням дати призначення апеляційної скарги до розгляду повідомити суд про причини їх відсутності під час розгляду апеляційної скарги та надати свої доводи та заперечення до дати проведення судового засідання. При цьому, матеріалами справи підтверджується факт достеменної поінформованості учасників, що не з`явилися про час та дату слухання справи в суді апеляційної інстанції. 
Колегія суддів, акцентує увагу на тому, що третя особа 2 ОСОБА_1 , яка у клопотанні про відкладення розгляду справи (вх. ЗАГС №01-04/4717/22 від 31.08.2022) зазначає про її необізнаність з 2017 року про існування даного спору повідомлена про час та місце розгляду апеляційних скарг. Однак, сторона не виявила бажання скористатися своїми правами, зокрема на участь у судовому засіданні, надання пояснень суду, наведення доводів та міркувань з питань, що виникають під час судового розгляду, та не повідомила суд про неможливість скористатися такими з наданням відповідних доказів. 
Враховуючи те, що явка представників сторін в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою, учасники були належним чином та завчасно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, неодноразове відкладення розгляду апеляційних скарг, достатність матеріалів справи для їх розгляду по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності інших представників сторін за наявними матеріалами.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши апеляційні скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційних скарг не підлягають до задоволення, а відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Як встановлено судом, заступник військового прокурора Львівського гарнізону звернувся до суду з позовом (в редакції заяви про зміну предмету позову від 10.10.2017) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про:
визнання незаконним і скасування розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 22.12.2005 № 2130 в частині оформлення права власності Виробничому підприємству ‘Мисливець” Товариства військових мисливців і рибалок Західного регіону України на нежитлове приміщення у будівлі “Б-1”, площею 20,4 м.кв. та вартістю 5 740,85 грн., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ,
визнання за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на нерухоме майно, яке розташоване на території військового містечка № НОМЕР_1 у місті Львові по вул. Єрошенка В., 34, а саме: нежитлове приміщення в будівлі “Б-1” загальною площею 20,4 кв.м., вартістю 5 740,85 грн.,
витребування у Виробничого підприємства “Мисливець” на користь Міністерства оборони України нежитлове приміщення в будівлі “Б-1” загальною площею 20,4 кв.м. та вартістю 5 740,85 грн., яке розташоване на території військового містечка № НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 .
Досліджуючи фактичні обставини справи в їх сукупності, виконуючи повно завдання господарського судочинства, колегія суддів зазначає наступне.
Рішенням виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих від 25.01.1964 № 30 відведено Всеармійському військово-мисливському товариству Прикарпатського військового округу земельну ділянку площею 7,00 га в урочищі Кортумова гора у м. Львові з правом забудови під зону обстрілу.
Рішенням виконкому Львівської міської ради народних депутатів від 08.02.1985 № 3-С “Об установлении границ земельных городков на территории г. Львова”, закріплено за квартирно-експлуатаційною частиною Львівського району ПрикВО земельні ділянки згідно з додатком, зокрема, в додатку № 1 під номером 20 вказано ділянку по вул. Варшавській, Картумова гора, загальною площею 17,3 га. 
19.02.1996 року начальник Львівської КЕЧ району передав, а начальник Товариства військових мисливців прийняв будинки і споруди по військових містечках № 67 та АДРЕСА_2 по вул. Коперника, 27 та вул. Варшавській, урочище Кортумова гора (зокрема, адміністративна будівля 1965 року будівництва, площею 189 м. кв.), про що складено Опис № 1 будинків і споруд, передаваємих товариству в/мисливців по в/м 67 в м. Львові по вул. Коперника, 27 та по вул. Варшавській, ур-ще Кортумова гора. Одночасно за товариством Військових мисливців згідно з описом № 2 закріплено земельні ділянки: військового містечка 76 – 0,3 га, військового містечка 368 – 17,3 га. 
В акті прийомки і експлуатації будинків і споруд в/м 67 і в/м 367/1, 2, 3 по вул. Коперника, 27 і Стрельбища на “Кортумовой горе” в районі вул. Варшавській – за товариством в/мисливців ПрикВО, затвердженому начальником ПрикВО 26.02.1996, установлено наявність і якість будинків і споруд згідно з описом № 1; що разом з будинками і спорудами передали товариству в/мисливців зем. ділянки в/м 67 – 0.3 га, в/м 367 – 17.3 га згідно з описом № 2.
Як вбачається із постанови Кабінету Міністрів України від 13.01.1995 № 18 “Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР”, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, вирішено покласти на міністерства повноваження органів управління цим майном згідно з додатком. Відповідно до наведеного додатку на Міністерство оборони України покладено повноваження органу управління щодо підприємств, організацій та об`єктів Міноборони колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР: виробниче мисливсько-риболовецьке об`єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарства, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово-мисливського товариства Прикарпатського військового округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу. 
Згідно з постановою (п. 2) Міністерствам, зазначеним у додатку: прийняти до 15.01.1995 до сфери управління майно згідно з порядком, передбаченим постановою Ради Міністрів УРСР від 28.04.1980 N 285 “Про порядок передачі підприємств, об`єднань, організацій, установ, будинків і споруд”, з наступним повідомленням органів державної статистики, податкових і фінансових органів; забезпечити до 31.01.1995 перегляд установчих документів, а у разі потреби і перереєстрацію підприємств та організацій, майно яких передається до їхньої сфери управління. Перереєстрація цих підприємств і організацій провадиться без стягнення реєстраційного збору.
28.10.2000 Міністерство оборони України видало розпорядження № 120 про проведення інвентаризації та прийому майна, і до 30.01.2001 зобов`язало представити акти інвентаризації та прийому майна до сфери управління Міністерства оборони України. Однак, доказів виконання вимог розпорядження матеріали справи не містять. 
05.12.2002 рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 18/375 (залишене без змін постановою Верховного Суду України від 18.11.2003), задоволено позов заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України; зобов`язано Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України разом з фахівцями Міністерства оборони України здійснити інвентаризацію майна, а саме: виробничого мисливсько-риболовецького об`єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарств, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарства, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово-мисливського товариства Прикарпатського округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу; зобов`язано Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України повернути з чужого незаконного володіння на користь Міністерства оборони України майно, а саме: виробниче мисливсько-риболовецьке об`єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарств, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово-мисливського товариства Прикарпатського округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу. 
При розгляді справи № 18/375 Верховним Суд України, встановлено наступне: “Постановою Верховної Ради України ‘Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР” встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю. Кабінету Міністрів України до 01.03.1994 доручено у встановленому порядку визначити органи управління зазначеним майном, що тимчасово виконуватимуть ці функції до законодавчого визначення правонаступників вищезгаданого майна. На виконання вказаної постанови 13.01.1995 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 18 “Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР”, згідно з якою на Міністерство оборони України покладено повноваження органу управління майном підприємств, організацій та об`єктів колишнього мисливського товариства Збройних Сил СРСР. Таким чином, на Міністерство оборони України тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна громадських організацій колишнього Союзу РСР, покладено повноваження органу управління спірним майном. Як встановлено судами, на даний час, незважаючи на такі нормативні акти, спірним майном користується відповідач за відсутності для цього правових підстав.”
Підставою для звернення прокурора до господарського суду було те, що за його твердженням зі складу Всеармійського військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР у 1992 році вийшло товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, проте грошові кошти і матеріальні цінності після ліквідації ВМТ в розпорядження Міноборони не повернуті, а перейшли в користування створеного в березні цього року Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, до складу якого увійшло Товариство військових мисливців та рибалок Західного регіону України. 
Як встановлено судом, Товариство військових мисливців та рибалок Західного регіону України відповідно до Статуту в редакції 2016 року (т. 2, а.с.9-24) є правонаступником майна і фінансових ресурсів підрозділу Військово-мисливського товариства Збройних сил СРСР, розташованого на території Західного регіону України, та створено на базі майна і фінансових ресурсів Військово-мисливського товариства Прикарпатського військового округу, яке з розпадом Радянського Союзу реорганізоване за адміністративно-територіальною ознакою в регіональну громадську організацію – Товариство військових мисливців та рибалок Західного регіону України. Разом з тим, відповідно до акту від 25.02.1994 року, затвердженого головою ТВМР ЗРУ, Товариство військових мисливців та рибалок Західного регіону України є правонаступником розформованого виробничого мисливсько-рибальського об`єднання ПрикВО.   
Згідно з довідкою Квартирно-експлуатаційного управління Прикарпатського військового округу від 24.05.1996 за Виробничим мисливсько-рибальським об`єднанням ПрикВО будівель, комунальних споруд, земельних ділянок, меблів та майна не рахується. 
16.12.1997 командуючий військами ПрикВО затвердив ліквідаційний акт на предмет розформування виробничого мисливсько-рибальського об`єднання ПрикВО.
Згідно зі Статутом Виробничого підприємства “Мисливець” в редакції станом на 2010 рік (т. 1 а.с. 77-83) підприємство створене за ухвалою Президії Ради Товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України.
07.12.2005 року Виробниче підприємство “Мисливець” звернулося до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради із заявою від 06.12.2005 про оформлення свідоцтва про право власності на будівлі і споруди Львівського стрілецького стенду за адресою м. Львів, вул. Єрошенка, 34.
Відповідно до розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 08.12.2005 № 2053 “Про присвоєння поштового номера” за зверненням Виробничого підприємства “Мисливець” Товариства військових мисливців та рибалок західного регіону України будівлі адміністративного корпусу стрілецького стенду, яка позначена в тех.паспорті літ. “Б-1”, загальною площею 190,9 кв. м., присвоєно поштовий номер 34 на АДРЕСА_1 .
Оскарженим прокурором розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 22.12.2005 № 2130 “Про оформлення права власності на будівлі по АДРЕСА_1 ” (т. 1 а.с. 27), Виробничому підприємству “Мисливець” товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України оформлено право приватної власності на будівлі, які знаходяться у АДРЕСА_1 , а саме: 
під літерою “І-1”, площею 4,4 кв.м.,
під літерою “Е”, площею 2,4 кв.м.,
під літерою “В-1”, площею 60,0 кв.м.,
під літерою “А-1”, площею 89,6 кв.м.,
під літерою “Д”, площею 2,0 кв.м.,
під літерою “Б-1”, площею 190,9 кв.м.,
під літерою “Г-1”, площею 228,1 кв.м.,
під літерою “М”, площею 67,2 кв.м.,
під літерою “Л”, площею 66,2 кв.м.,
під літерою “З-2”, площею 12,4 кв.м.,
під літерою “И-2”, площею 12,6 кв.м.,
під літерою “Ж-2”, площею 12,4 кв.м.,
під літерою “К-2”, площею 12,6 кв.м. (згідно технічних паспортів).
Відділу приватизації державного житлового фонду Шевченківського району м. Львова зобов`язано оформити і видати свідоцтва про право власності на вище зазначені об`єкти, а власнику – відповідачу 2 у даній справі зареєструвати свідоцтва про право власності в БТІ та ЕО.
22.12.2005 видно свідоцтво про право власності Виробничого підприємства “Мисливець” товариства військових мисливців та рибалок західного регіону України на відповідні будівлі, що зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.01.2006.
Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.06.2008 № 19139335 (т.1 а.с. 109) та даними Реєстру прав власності на нерухоме майно (довідка № 86998483 від 13.05.2017) (т.1 а.с. 49-50) нежитлові приміщення в будівлі “Б-1”, загальною площею 20,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані 10.06.2008 на праві приватної власності за Виробничим підприємством “Мисливець” на підставі договору про поділ нерухомого майна № 928 від 05.06.2008. 
Площа вказаного майна визначена сторонами договору про поділ майна, що є у спільній частковій власності, № 928 від 05.06.2008, який укладений між Виробничим підприємством “Мисливець”, Школою вищої спортивної майстерності та Приватним підприємством “Назаріус” (т.1 а.с. 106-107). 
Окрім цього, Виробниче підприємство “Мисливець” 28.02.2006 відчужило Школі вищої спортивної майстерності частину будівель, загальною площею 735,4 кв.м., які знаходяться у АДРЕСА_1 , зокрема, приміщення будівлі “Б-1” - адміністративний корпус: 1/1,6 (коридор), 2/24,0 (коридор), 3/19,3 (кабінет), 4/21,1 (склад), 5/24,5 (склад), 6/13,0 (майстерня), 7/7,2 (коридор), 8/8,6 (кабінет), 9/24,3 (склад), 10/13,3 (кабінет), 13/7,8 (котельня), 14/0,8 (складова). На підставі чого, Виробниче підприємство “Мисливець” стало власником частини будівлі, яка знаходяться у АДРЕСА_1 , а саме площею 20,4 кв.м., що є спірною і щодо витребування якої прокурор звернувся до суду. 
Аналізуючи норми матеріального права колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Згідно з частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України).
При цьому, колегія суддів також враховує те, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі “East/West Alliance Limited” проти України” від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №   19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах “Рисовський проти України” від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), “Кривенький проти України” від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Так, при набутті самостійності Українською державою в 1991 році, майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, визначено державною власністю України відповідно до статті 1 Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України".
Згідно з статтею 4 Закону України “Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України” рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форм власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття Постанови Верховної Ради України від 24.01.1991 “Про проголошення незалежності України” без узгодження з відповідними органами управління, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними.
Постановою Верховної Ради України “Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР” встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю. Кабінету Міністрів України до 01.03.1994 доручено у встановленому порядку визначити органи управління зазначеним майном, що тимчасово виконуватимуть ці функції до законодавчого визначення правонаступників вищезгаданого майна.
На виконання вказаної постанови 13.01.1995 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 18 “Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР”, згідно з якою повноваження органу управління майном підприємств, організацій та об`єктів колишнього мисливського товариства Збройних Сил СРСР покладено на Міністерство оборони України, а саме - Виробниче мисливсько-риболовецьке об`єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарства, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово-мисливського товариства Прикарпатського військового округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу.
Колегія суддів зазначає, що 21.07.2000 Вищий арбітражний суд України відмовив у позові Товариства військових мисливців та рибалок Збройних сил України до Кабінету Міністрів України про визнання недійсною постанови Кабінету Міністрів України № 18 від 13.01.1995. А рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2002 у справі № 18/375, залишеним без змін постановою Верховного Суду України від 18.11.2003, зобов`язано Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України разом з фахівцями Міністерства оборони України здійснити інвентаризацію майна - виробничого мисливсько-риболовецького об`єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарств, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарства, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово-мисливського товариства Прикарпатського округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу; зобов`язано Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України повернути з чужого незаконного володіння на користь Міністерства оборони України майно - виробниче мисливсько-риболовецьке об`єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарств, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово-мисливського товариства Прикарпатського округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу.
Окрім того, акцентує увагу на тому, що матеріали справи не містять жодних рішень про вилучення із державної власності нерухомого майна та земельних ділянок на території військового містечка № НОМЕР_1 Міністерством оборони України.
Натомість факт користування відповідачем 2 спірним майном – військовим містечком № 368 у АДРЕСА_1 підтверджується Описом № 1 будинків і споруд, передаваємих товариству в/мисливців по в/м 67 в м. Львові по вул. Коперника, 27 та по вул. Варшавській, ур-ще Кортумова гора, від 19.02.1996 та актом від 26.02.1996. 
Щодо здійсненого експертного дослідження оформленого висновком експерта № 2535/2536 від 10.04.2020 колегія суддів зазначає наступне. 
Ухвалою господарського суду Львівської області від 29.11.2017, зокрема, провадження у справі № 914/1321/17 зупинено, призначено у справі комплексну судову експертизу, а  на вирішення експерта поставлено наступні питання: 
- які технічні характеристики нерухомого майна, що знаходиться на території військового містечка № НОМЕР_1 у місті Львові по вулиці Єрошенка,34 грн., а саме нежитлове приміщення будівля під літерою “Б-1” площею 20,4 кв.м., дата (рік) побудови?;
- чи відповідає фактичний об`єкт нерухомого майна, що знаходиться на території військового містечка № НОМЕР_1 у місті Львові по вулиці Єрошенка, 34, а саме нежитлове приміщення будівля під літерою “Б-1” площею 20,4 кв.м. матеріалам КЕВ міста Львова. У випадку встановлення невідповідності у площі будівлі, у чому полягають невідповідності, причини невідповідності, внаслідок чого і ким здійснені зміни, якщо так чи можливо відокремити покращення/зміни від майна без заподіяння йому шкоди?
- яка ринкова вартість нерухомого майна, що знаходиться на території військового містечка № НОМЕР_1 у місті Львові по вул. Єрошенка, 34, а саме нежитлового приміщення будівля під літерою “Б-1” площею 20,4 кв.м.?  
З наданого на розгляд суду висновку експерта № 2535/2536 від 10.04.2020 вбачається, що фактичний об`єкт нерухомого майна, що знаходиться на території військового містечка № НОМЕР_1 у м. Львів на вул. Єрошенка, 34, а саме нежитлове приміщення, площею 20,4 кв. м. в будівлі під л. “Б-1”, відповідає матеріалам КЕВ м. Львова. Причини невідповідності у площі будівлі полягає у здійсненні до неї покращення у вигляді прибудови та відкриитої тераси з навісом. Відокремити від майна покращення / зміни без заподіяння йому шкоди неможливо. Ринкова вартість нерухомого майна, що знаходиться на території військового містечка № НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 , а саме нежитлового приміщення в будівлі під літ “Б-1”, площею 20,4 м.кв, становить 67   640,00 грн. Визначені технічні характеристики нерухомого майна, що знаходиться на території військового містечка № НОМЕР_1 у місті Львові по вулиці Єрошенка,34, рік побудови – 1965 рік;
До поданого висновку експерта, в якості додатку 1 долучена ілюстративна таблиця №1 план військового містечка № НОМЕР_1 АДРЕСА_1 , 34 з визначенням місцезнаходження будівлі під літ. “Б-1”.
Колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали справи містять генеральний план військового містечка № НОМЕР_1 “Стрелкового общества военных охотников Прикарпатского Военного Округа г.Львов район ул. Варшавской (бивш. Урочище “Котурмова гора” площадь зем. участка 17,3 га отведен учсаток решением Горродского Горисполкома в 1964 г. Подтверждена решен. СЗ Львовского Горисполкома №3-С от 08.02.1985г.” (том 1 а.с.269).
Згідно положень ч. 1 ст. 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Статтею 86 ГПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
В контексті доводів скаржників щодо неналежності висновку експерта в якості доказу у даній справі з огляду на те, що згідно Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998, передбачено проведення комплексної експертизи двома та більше експертами, то такі спростовуються наступним.
Як вказано у самому висновку експерта від 10.04.2020 № 2535/2536 (стор. 2) відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998 (у редакції чинній станом на час проведення експертного дослідження) комплексною є експертиза, що проводиться із застосуванням спеціальних знань різних галузей науки, техніки або інших спеціальних знань (різних напрямів у межах однієї галузі знань) для вирішення одного спільного (інтеграційного) завдання (питання). 
Натомість, завдання ухвали господарського суду Львівської області від 29.11.2017 полягає у вирішенні питань за двома експертними спеціальностями, а саме в дослідженні об`єктів нерухомості, будівельних матеріалів, конструкцій, відповідних документів та визначення оціночної вартості будівельних об`єктів та споруд і вирішується експертом, який має кваліфікацію судового експерта за вказаними експертними спеціальностями. 
З огляду на вказане, експертиза, яка призначена ухвалою господарського суду Львівської області від 29.11.2017, не є комплексною судовою експертизою, а відноситься до будівельно-технічної експертизи та оціночно-будівельної експертизи чим спростовуються доводи скаржників.
Щодо підстав набуття у користування та водночас у власність відповідного майна, то як встановлено вище, відповідно до розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 22.12.2005 № 2130 “Про оформлення права власності на будівлі по вул. Єрошенка, 34 у м. Львові”, Виробничому підприємству “Мисливець” товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України оформлено право приватної власності на будівлі, які знаходяться у м. Львові на вул. Єрошенка В., 34, зокрема,  під літерою “Б-1”, площею 190,9 кв.м. та видно свідоцтво про право власності Виробничого підприємства “Мисливець” товариства військових мисливців та рибалок західного регіону України на відповідні будівлі, а 10.06.2008 на праві приватної власності за Виробничим підприємством “Мисливець” на підставі договору про поділ нерухомого майна № 928 від 05.06.2008 року зареєстровано право власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення в будівлі “Б-1”, загальною площею 20,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (довідка № 86998483 від 13.05.2017 року).
Відповідно до Закону України “Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України” майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України (ст. 1). Рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форм власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття Постанови Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року “Про проголошення незалежності України” 1427-12 без узгодження з відповідними органами управління, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними (ст. 4).
Окрім того, відповідно до Постанови Верховної Ради України “Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР” від 04.02.1994 до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю. І згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 18 “Про визначення органів управління майном загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР” від 13.01.1995 повноваження органу управління майном підприємств, організацій та об`єктів колишнього мисливського товариства Збройних Сил СРСР покладено на Міністерство оборони України.
Натомість, як вірно встановлено господарським судом матеріали справи не містять доказів залучення Міністерства оборони України до процедури передачі спірного майна відповідачем 1 відповідачу 2. Сторонами протилежного не доведено.
З огляду на що, колегія вважає доведеним факт передачі майна всупереч положенню ст. 4 Закону України “Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України”, без узгодження з відповідними органами управління. 
Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (ч. 1 ст. 393 Цивільного кодексу України).
Враховуючи зазначене, позовна вимога щодо визнання незаконним та скасування оскарженого розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 2130 від 22.12.2005 в частині оформлення права власності Виробничому підприємству “Мисливець” Товариства військових мисливців і рибалок Західного регіону України на нежитлове приміщення у будівлі “Б-1”, площею 20,4 м.кв. та вартістю 5 740,85 грн., що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Єрошенка В., 34, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. 
Окрім того, відповідно до положень ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Статтею 392 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 Цивільного кодексу України, слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Зазначену правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 02.05.2018 у справі №   914/904/17 та від 27.06.2018 у справі № 904/8186/17.
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджено належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.
Враховуючи встановлені судом підстави для скасування оскарженого розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 2130 від 22.12.2005 в частині оформлення права власності Виробничому підприємству “Мисливець” Товариства військових мисливців і рибалок Західного регіону України на нежитлове приміщення у будівлі “Б-1”, площею 20,4 м.кв., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , оскільки таке порушує права позивачів як власника спірного майна, а також встановлені судом обставини перебування спірного майна у державній власності та закріплення такого саме за Міністерством оборони України, а також передачу оскарженого майна Львівським КЕЧ району у 1996 на підставі Опису № 1 будинків і споруд, передаваємих товариству в/мисливців по в/м 67 в м. Львові по вул. Коперника, 27 та по вул. Варшавській, ур-ще Кортумова гора, що підтверджує факт його обліку позивачем 2, колегія суддів враховуючи невизнання відповідачами права власності на оскаржений об`єкт за державою приходить до висновку про обґрунтованість та підставність задоволення позовних вимог щодо визнання за державою Україна в особі Міністерства оборони України права власності на нежитлове приміщення у будівлі “Б-1”, площею 20,4 м.кв., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
З огляду на те, що судом встановлено, а сторонами не заперечується, знаходження спірного об`єкту нерухомого майна у володінні відповідача 2, разом з цим визнання такого володіння спірним майном протиправним, а також таким, що порушує права позивача 1 як власника майна у можливості володіння, користування та розпоряджання своїм майном, враховуючи усталену практику Верховного суду, що викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, щодо порядку застосування положень ст. ст. 287, 288 ЦК України в частині витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, колегія суддів приходить до висновку про підставність задоволення позовних вимог щодо витребування у ВП “Мисливець” на користь Міністерства оборони України нежитлове приміщення у будівлі “Б-1”, площею 20,4 м.кв., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Щодо заяви про застосування наслідків спливу позовної давності колегія суддів зазначає наступне.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ст. ст. 257-258 Цивільного кодексу України). 
Відповідно до ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно усталеної позиції Верховного суду, яка, зокрема, наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Статтею 267 Цивільного кодексу України передбачено наслідки спливу позовної давності. Так, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
В частині застосування спливу строку позовної давності до вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської обласної ради від 22.12.2005 № 2130, слід зазначити, що такий не пропущено з огляду на наступне.
24.04.2014 постановою Шевченківського районного суду м. Львова адміністративний позов № 1328/5004/12 задоволено. Визнано нечинним та скасовано розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №2130 від 22.12.2005 “Про оформлення права власності на будівлі по вул. Єрошенка, 34 у м. Львові”. Відповідне рішення вступило в законну силу і лише 10.03.2016 ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду задоволено апеляційні скарги Виробничого підприємства “Мисливець” та Школи вищої спортивної майстерності; скасовано постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 24.04.2014; провадження у справі закрито. Суд апеляційної інстанції закриваючи провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України виходив із того, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 25.10.2016 Вищий адміністративний суд України ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.03.2016 залишив без змін.
Щодо періоду з 2005 по 2011 роки, прокурор обґрунтовано стверджує, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України на 2005 рік позовна давність на таку вимогу не поширювалась. Так, відповідно до вказаної норми закону в редакції на грудень 2005 року, як і на грудень 2008 року, позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Відповідна норма виключена відповідно до Закону України “Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства” від 20.12.2011. 
Так, Законом України “Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства” (пп. 3 п. 5 прикінцевих та перехідних положень), який набрав чинності 15.01.2012, передбачено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. 
Тобто, на час звернення з позовом у січні 2011 року обмежень щодо позовної давності не існувало. Такі обмеження могли застосовуватись з грудня 2011 року, проте, на цей час уже було пред`явлено позовну вимогу в адміністративний суд. Тобто позовна давність переривалась у зв`язку з судовим процесом, який завершився 24.04.2014 винесенням постанови Шевченківським районним судом м. Львова. Прокурор обґрунтовано стверджує, що на січень 2015 року (трирічний період, встановлений зазначеним вище законом) право позивача, який оскаржував рішення органу місцевого самоврядування, було захищеним, так як 24.04.2014 постановлено рішення про задоволення позову, яке було скасоване лише 10.03.2016, а апеляційне провадження було відкрите 25.06.2015.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України 25.04.2014 позовна давність почалась спочатку і тривала до 25.04.2017 року. До цього часу, 10.03.2016 судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення від 24.04.2014, тобто позовна давність знову переривалась у 2016 році. Новий перебіг позовної давності почався після 25.10.2016 і відповідно тривав до 25.10.2019. У межах цього строку - 29.06.2017 заявлено позовну вимогу про визнання незаконним і скасування розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 22.12.2005 № 2130 в частині оформлення права власності виробничому підприємству “Мисливець” у господарській справі № 914/1321/17.
Окрім того, колегія суддів зазначає,що позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається (висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі  № 523/10225/15-ц та від 19.11.2019 у справі №  911/3677/17), з огляду на що, щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог про визнання права власності та про витребування майна, зазначає наступне.
Початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковується з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу, а не з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно.
Суд звертає увагу, що у поданих до суду поясненнях прокурор визнає пропуск строку на звернення з позовними вимогами про визнання права власності та про витребування майна і просить визнати причини пропуску такого строку поважними, а саме, пов`язаними із адміністративним провадженням у справі № 1328/5004/12 та очікуваннями на постановлення судового рішення, яке було б у подальшому підставою для звернення з наступними вимогами до відповідачів. Також просить врахувати ту обставину, що апеляційна скарга на рішення суду від 24.04.2014 подана лише у 2016, у зв`язку з чим рішення суду про визнання нечинним та скасування розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №2130 від 22.12.2005 року “Про оформлення права власності на будівлі по вул. Єрошенка, 34 у м. Львові” було чинним і сумнівів у його законності ні в кого не виникало. До того ж, рішення суду першої інстанції скасовано у зв`язку з належністю відповідного спору до компетенції господарського суду.
Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.
Враховуючи усталену правову позицію Верховного суду поважними причинами пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви на підтвердження цих висновків (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 752/4422/17). При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (правові позиції викладені у постановах Великої палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 7106/1272/14-ц, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 та від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17).
Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог ( постанова Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19).
Як вірно зазначено господарським судом, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.
З огляду на встановленні фактичні обставини та норми права, що підлягають до застосування, з метою недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для  визнання причин пропуску строку позовної давності за заявою прокурора поважними та відповідно про необхідність захисту порушеного права позивачів як власника та суб`єкта, що обліковує майно, що перебуває у власності держави. 
Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно з частиною третьою статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Частиною третьою статі 53 ГПК України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи значення поняття “інтереси держави”, висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Оскільки “інтереси держави” є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, “інтереси держави” охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація “інтересів держави”, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який, як одна із засад правосуддя, передбачений пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци 1 і 2 частини третьої статті 23 Закону України “Про прокуратуру”).
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 частини четвертої статті 23 Закону України “Про прокуратуру”).
У постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. 
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. 
Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункти 37- 40 постанови).
При цьому прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).
Частиною 4 статті 53 ГПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту, а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Щодо представництва прокурором інтересів держави в особі судом апеляційної інстанції встановлено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні сили України. З метою реалізації повноважень, передбачених ст. 10 Закону України “Про Збройні Сили України”, у сфері квартирно-експлуатаційного забезпечення військ, видано наказ № 448 від 03.07.2013 “Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України”, відповідно до якого квартирно-експлуатаційні управління є територіальним органом військового управління ЗС України і призначене для реалізації у військах (силах), дислокованих у межах відповідальності територіального квартирно-експлуатаційного управління, державної військово-технічної політики з питань квартирно-експлуатаційного забезпечення з метою підтримання військ (сил) у стані високої бойової та мобілізаційної готовності.
Статтею 1 Закону України “Про правовий режим майна у Збройних Силах України” передбачено, що військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Заступник військового прокурора Львівського гарнізону з метою захисту порушених інтересів держави звернувся до суду з позовними вимогами у даній справі в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова як органів, уповноважених здійснювати функції у спірних правовідносинах, оскільки Міністерством оборони України з метою захисту порушених інтересів держави позов до суду по спору не заявлений, з огляду на що колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Міністерства оборони та квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова. 
Згідно з практикою Європейського суду, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (див. рішення Суду у справі “Мала проти України”, № 4436/07, від 03.07.2014). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення Суду у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії”, № 49684/99, від 27.09.2001).
Зважаючи на те, що доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційних скарг не підлягають задоволенню, а рішення Господарського суду Львівської області від 25.11.2021 у справі № 914/1321/17 слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст.86, 129, 269, 270, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
1. В задоволенні вимог апеляційних скарг  Комунального закладу Львівської обласної ради “Школа вищої спортивної майстерності” б/н від 27.01.2022 (вх.ЗАГС. №01-05/373/22 від 31.01.2022) та Виробничого підприємства “Мисливець” б/н від 02.02.2022 (вх.ЗАГС. №01-05/442/22 від 07.02.2022) - відмовити.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 25.11.2021 у справі № 914/1321/17 – залишити без змін.
3. Судовий збір сплачений за подання апеляційних скарг покласти на скаржників. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст. 287,288 ГПК України протягом двадцяти днів з дня її проголошення.
Матеріали справи  повернути в місцевий господарський суд.
Повний текст постанови складено 16.09.2022

Головуючий           суддя                                                            Желік М.Б. 

                             суддя                                                             Галушко Н.А.

                                               суддя                                                             Марко Р.І.