Справа № 161/7990/22 	Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М. 	
Провадження № 22-ц/802/926/22  Категорія: 76 	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
25 жовтня 2022 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» до ОСОБА_1 про стягнення шкоди в порядку регресу за апеляційною скаргою позивача Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня 2022 року,
встановив:
У червні 2022 року КП «Луцький клінічний пологовий будинок» (далі – позивач, КП «Луцький КПБ») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення шкоди в порядку регресу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом КП «Луцький КПБ» від 31 березня 2020 року №210-ос, за підписом відповідача, ОСОБА_2 звільнено з посади психолога за сумісництвом на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2021 року у цивільній справі №161/11669/20, поновлено ОСОБА_2 на посаді практичного психолога Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» з 01 квітня 2020 року; стягнуто з Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня 2020 року по 25 травня 2021 року в розмірі 52 029 гривень 25 коп.; стягнуто з Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 5 000 гривень; стягнуто з Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» на користь держави 840 гривень 80 коп. судового збору; стягнуто з Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» на користь ОСОБА_2 та 5 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Позивач зазначає, що повністю виконав рішення суду, зокрема виплатив ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду, судові витрати, а також судовий збір на користь держави.
Просив суд стягнути з відповідача на свою користь 62 870,05 грн. матеріальної шкоди в порядку регресу.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня 2022 року позов задоволено частково.
Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «Луцький КПБ» 10 000,00 грн. в рахунок відшкодування шкоди в порядку регресу.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «Луцький КПБ» судовий збір у розмірі 197,36 грн..
Повернути КП «Луцький КПБ» з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 197,36 грн., який був сплачений платіжним дорученням № 803 від 20 червня 2022 року.
В апеляційній скарзі позивач КП «Луцький КПБ» просить рішення суду в частині визначення розміру шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача змінити, а саме стягнути з ОСОБА_1 52 029 гривень 25 коп. матеріальної шкоди в порядку регресу. Зазначає, що підприємство виплатило незаконно звільненому працівнику середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 52 029 гривень 25 коп., тому саме в такому розмірі відповідача повинен відшкодувати шкоду завдану КП «Луцький КПБ», підстави для зменшення розміру покриття шкоди у даній справі відсутні.
Відповідач не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову в даній справі (52 029 гривень 25 коп.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у даній справі є 25.10.2022, тобто дата складення повного судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги у зв`язку з таким.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу Управління охорони здоров`я Луцької міської ради від 10.08.2018 №138/17-4 в порядку переведення ОСОБА_1 призначено директором КП «Луцький КПБ».
Наказом КП «Луцький КПБ» від 31 березня 2020 року №210-ос, за підписом відповідача, ОСОБА_2 звільнено з посади психолога за сумісництвом на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2021 року у цивільній справі №161/11669/20, поновлено ОСОБА_2 на посаді практичного психолога КП «Луцький КПБ» з 01 квітня 2020 року.
Стягнуто з КП «Луцький КПБ» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня 2020 року по 25 травня 2021 року в розмірі 52 029 гривень 25 коп.
Стягнуто з КП «Луцький КПБ» на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 5 000 гривень.
Стягнуто з КП «Луцький КПБ» на користь держави 840 гривень 80 коп. судового збору.
Стягнуто з КП «Луцький КПБ» на користь ОСОБА_2 та 5 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Підстави матеріальної відповідальності працівників у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі , організації, передбачені нормами статей 134, 237 КЗпП України.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.
Згідно з приписами статті 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 , працююючи директором КП «Луцький КПБ, прийняв незаконне рішення про звільнення ОСОБА_2 , а тому зобов`язаний відшкодувати шкоду, заподіяну підприємству, у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Однак, визначаючи розмір матеріальної шкоди, суд першої інстанції, помилково застосував норму ст.137 КЗпП України та врахував ступінь вини, відсутність умислу на завдання шкоди і збитків підприємству та скрутне матеріальне становище відповідача, з огляду на таке.
Відповідно до статті 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
Пунктом 8 статті 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли службова особа, винна у незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.
Згідно зі ст. 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками від 29 грудня 1992 року № 14 судам роз`яснено, що, застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.
Акцент на повну матеріальну відповідальність при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі зроблено також у постанові Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 06 листопада 1992 року № 9. Так, відповідно до п. 33 вказаної постанови, при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.8 ст.134 та нової редакції ст.237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.
Зазначене також узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 161/6047/16-ц, згідно із якими посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника та затриманні виконання рішення суду про поновлення на роботі, має покрити шкоду, заподіяну установі у повному розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до частини 1 статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
З наведеного належить дійти висновку, що ОСОБА_1 , як особа, яка винна у незаконному звільненні працівника ОСОБА_2 , а також у несвоєчасному виконанні рішення суду про поновлення на роботі, має покрити шкоду, заподіяну установі у повному розмірі сплаченого працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Встановлено, що КП «Луцький КПБ» виплатило ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 52 029 гривень 25 коп., і саме такий розмір заподіяної шкоди підприємству необхідно стягнути в порядку регресу з відповідача ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції при розгляді даної справи безпідставно вдався до аналізу питання щодо дотримання Луцьким міськрайонним судом процесуальних строків розгляду справи № 161/11669/20, підставності відкладення судових засідань, дотримання порядку вручення судових повісток в іншій справі, залишивши поза увагою вимоги статті 2 Цивільно-процесуального Кодексу України щодо завдань та основних засад цивільного судочинства та вимоги Закону України «Про судоустрій та статус суддів» щодо повноважень суду першої інстанції.
Зазначаючи в мотивувальній частині оскарженого рішення про правильність доводів відповідача щодо порушення працівником ОСОБА_2 строків звернення до суду у справі № 161/11669/20, суд вийшов за межі заявлених позовних у даній справі та зробив висновки щодо не дотримання строків звернення до суду позивачем у справі № 161/11669/20, рішення у якій набрало законної сили, що згідно з статею 18 ЦПК України, є неприпустимим.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційний суд не погоджується з викладеними судом першої інстанції мотивами для зменшення розміру заподіяної працівником шкоди та розміром стягнутих коштів в порядку регресу, тому вважає за необхідне змінити мотивувальну та резолютивну частину рішення суду, виклавши його в редакції постанови апеляційного суду.
Відповідно до приписів пункту 4 «б», 4 «в» частини першої статті 382 ЦПК України, у постанові апеляційного суду зазначається про новий розподіл судових витрат у випадку скасування або зміни судового рішення, щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відсоток задоволення позовних вимог становить 82,76 %, відсоток задоволення апеляційної скарги – 100 %.
З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовною заявою позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2481 грн., а при поданні апеляційної скарги 3721,50 грн..
На підставі статті 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог та задоволенням апеляційної скарги, необхідно cтягнути з ОСОБА_1 на користь КП «Луцький КПБ» понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2053,28 грн. (пропорційно до задоволених позовних вимог), а також судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3721,50 грн.
Керуючись статтями 268, 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу позивача Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня 2022 року в даній справі змінити, виклавши мотивувальну та резолютивну частину рішення суду в реакції цієї постанови.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» 52 029 гривень 25 коп. в рахунок відшкодування шкоди в порядку регресу.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» 2053,28 грн. витрат по оплаті судового збору за позовної заяви.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» 3721,50 грн витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий 
Судді: