УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №284/184/22 Головуючий у 1-й інст. Піщуліна  І.С. 
Категорія 76 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року 
       
       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Галацевич О.М., Григорусь Н.Й.,
з участю секретаря 
судового засідання         Гарбузюк Ю.І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі  цивільну справу №284/184/22 за позовом ОСОБА_1 до природного заповідника "Древлянський", третя особа - Управління соціальної політики Коростенської районної державної адміністрації, про стягнення заробітної плати 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Народицького районного суду Житомирської області від 20 червня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Піщуліної І.С. у смт. Народичі,

в с т а н о в и в :

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому після його уточнення просив стягнути з Природного заповідника «Древлянський» за період з 17 липня 2018 року по 22 квітня 2022 року на його користь 683 781 грн. доплати до заробітної плати відповідно до частини 1 статті 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закону) та 56 951 грн. 75 коп. доплати відповідно до частини 2 цього Закону.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є пенсіонером, але працює на посаді начальника Народицького природоохоронного науково-дослідного відділення Природного заповідника «Древлянський», що знаходиться у зоні радіоактивного забруднення. Він має статус потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії, який працює у зоні безумовного (обов`язкового) відселення.
Відповідно до положень ст. 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» він має право на доплату до заробітної плати. Але відповідач відмовив у її виплаті, тому за захистом своїх прав змушений звернутися до суду із позовною заявою.
Рішенням Народицького районного суду Житомирської області від 20 червня 2022 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення. 
Суд не взяв до уваги ту обставину, що з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення від 17.07.2018 за №6-р/2018 відновлено право позивача на отримання доплати до заробітної плати та підвищення до заробітної плати, як працюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, на підставі Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Встановлено порядок його виконання щодо застосування статей 53 і 60 Закону у редакціях, чинних до внесення змін. Проте застережень щодо порядку застосування статті 39 Закону вказане рішення не містить. 
При ухваленні рішення суд першої інстанції посилаючись на затверджений 20.09.2005 Постановою Кабінету Міністрів України № 936 Порядок використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, помилково дійшов висновку про відсутність у відповідача обов`язку проведення таких доплат до заробітної плати. 
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи сторони та інші учасники в судове засідання не з`явились, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням ч.2 ст.372 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, мотивуючи таким.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що позивач має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, є пенсіонером і працює начальником Народицького природоохоронного науково-дослідного відділення Природного заповідника «Древлянський», що знаходиться у зоні радіоактивного забруднення ( а.с.14-15, 25-26).
Як видно із відповіді в.о. директора Природного заповідника «Древлянський» (лист №01-12/97 від 22.04.2022) на звернення ОСОБА_1 щодо проведення йому вказаних доплат до заробітної плати, у зв`язку із тим, що до кваліфікації видатків нарахування та виплата щомісячної доплати до заробітної плати, відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі трьох  мінімальних  заробітних плат, що встановлені Законом про Державний бюджет України, не входить (а.с.14).  
Судом встановлено, що до 01.01.2015 особи, які працювали у зоні гарантованого добровільного відселення, мали право на отримання доплати, передбаченої статтею 39 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Стаття 39 цього Закону, зокрема, передбачала, що громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні гарантованого добровільного відселення — дві мінімальні заробітні плати. Окрім того, в пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.
28 грудня 2014 року прийнято Закон №76-VIII, який набрав чинності з 1 січня 2015 року, відповідно до підпункту 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до Закону України “ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, зокрема, виключено статтю 39 даного Закону. 04.02.2016 було ухвалено Закон №987-VIII, яким до Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» знову включено статтю 39 такого змісту: «…Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».
У той же час рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України ( є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону України №76-VIII. У своєму Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що обмеження чи скасування Законом №76-VIII пільг, компенсацій і гарантій, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених статтею 16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. 
Конституцією України (частина 2 стаття 3) передбачено, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність, зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого врегулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсації та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже, Закон № 76-VIII у частині скасування або обмеження пільг, компенсацій та гарантій, установлених Законом №796-ХІІ, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини 2 статті 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людино за свою діяльність.
Відновлення дії попередньої редакції статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», до внесення змін Законом №76-VIII, спричиняє колізію правових норм з огляду на чинність з 1 січня 2016 року статті 39 цього Закону у редакції Закону №987-VIII, адже редакція статті 39 Закону України №796-ХІІ, яка була чинною до 1 січня 2015 року, за своїм змістом та правовим регулюванням передбачає доплати значно більшим категоріям осіб, ніж це передбачено у редакції Закону України №987- VIII, яка врегульовує питання доплат виключно особам, які працюють у зоні відчуження.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №240/4937/18 з даного приводу зазначено, що вказана колізія правозастосування має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права ( статті 3,8 Конституції України та стаття 6 КАС України) в частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав.
Велика Палата Верховного Суду також вказала, що із 17 липня 2018 року відновлено дію статті 39 Закону №796-ХІІ у редакції, що діяла до 1 січня 2015 року в частині, яка не змінена Законом №987-VІІІ. Тому стаття 39 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із 17 липня 2018 року має такий зміст: «Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: - у зоні безумовного ( обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата»
В іншій частині стаття 39 Закону №796-ХІІ діє у редакції Закону №987-VІІІ від 4 лютого 2016 року.
У даній справі ОСОБА_1 звернувся з позовом саме до природного заповідника "Древлянський", посилаючись на те, що він з ними перебуває у трудових правовідносинах.
Аналіз статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” свідчить про те, що доплати, передбачені даною нормою, не входять до структури заробітної плати. Відповідно до Закону України « Про формування, порядок надходження і використання коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення” фінансування видатків на заходи, пов`язані з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та соціальним захистом населення, провадиться за рахунок коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення та інших джерел, визначених законами України. Фонд утворюється у складі Державного бюджету України. Кошти Фонду зараховуються на окремий рахунок Державного бюджету України.
Таким чином, доплата, визначена статтею 39 вказаного Закону, не є складовою заробітної плати та не є заробітною платою за особливі умови праці, що включає в себе компенсаційні виплати, а є соціальною гарантією.
Отже, відповідач не є розпорядником коштів, якому надано право проводити нарахування та виплати відповідно до статті 39 вказаного Закону.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року №936 затверджено Порядок використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
До 2016 року Порядком було передбачено виплату особам за роботу ( службу) на території зон радіоактивного забруднення відповідно до статей 39, 40 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №836 та доплату особам, які працюють у зонах відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів відповідно до статті 39 Закону у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Зокрема, пунктом 5 даної постанови було встановлено, що соціальні виплати, доплати ( види допомоги), передбачені підпунктами 5-13 пункту 4 цього Порядку, проводяться за місцем основної роботи ( служби) громадян підприємствами, установами, організаціями ( далі- підприємствами) та фізичними особами — суб`єктами підприємницької діяльності без утворення юридичної особи, установами, організаціями та військовими частинами відповідно до розрахункових даних, поданих до уповноваженого органу за формою, затвердженою Мінсоцполітики.
До 25 числа місяця, за який здійснюється нарахування, підприємства подають до уповноваженого органу документи щодо розрахункових витрат, пов`язаних з виплатою компенсацій та допомоги певних видів, за затвердженою Мінсоцполітики формою та реєстр отримувачів компенсаційних виплат і допомоги певних видів, де зазначаються прізвище, ім`я та по батькові, категорія, номер посвідчення, ідентифікаційний номер, відомості про нараховані виплати, суму компенсацій та вид допомоги ( пункт 6 Порядку).
У свою чергу, відповідно до підпункту 11 пункту 4 вказаного Порядку ( у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виплата компенсацій та допомоги певних видів, передбачених Законом, проводиться центрами по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних і районних у місті Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах ( крім міста Києва) рад за місцем фактичного проживання ( перебування) працюючих і непрацюючих громадян, у тому числі пенсіонерів, працюючим і непрацюючим громадянам і пенсіонерам, зокрема пенсіонерам та особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби та інших органів, громадянам, які проводять підприємницьку діяльність без утворення юридичної особи, громадянам, які працюють у громадян, що проводять підприємницьку діяльність без утворення юридичної особи, а саме: доплата особам, які працюють у зоні відчуження, відповідно до статті 39 Закону, постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2008 року №831 “ про доплати особам, які працюють у зоні відчуження.
Отже, протягом спірного періоду у підприємств, установ, організацій, які розташовані на території зон радіоактивного забруднення, ( крім зон відчуження) відсутній делегований державою обов`язок подавати до уповноваженого органу документи щодо розрахункових витрат на виплату доплат до заробітної плати відповідно до статті 39 вказаного Закону.
Окрім цього, у відповідача виходячи із системного аналізу вище вказаних нормативних актів й відсутній обов`язок щодо нарахування позивачеві доплати, передбаченої даною нормою.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених позовних вимог.
Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апелянтом не надано.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Народицького районного суду Житомирської області від 20 червня 2022 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Говуючий                                 Судді

Повний текст постанови складений: 29 вересня 2022 року.