ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2022 р. 	Справа № 480/5941/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Бершова Г.Є. ,  Григорова А.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.12.2021, головуючий суддя І інстанції: В.О. Павлічек, м. Суми, повний текст складено 10.12.21  по справі № 480/5941/21
за позовом                  ОСОБА_1  
до                 Сумської митниці Державної митної служби України  
про визнання протиправними та скасувати податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Слобожанської митниці Державної митної служби України, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 04.06.2021р. № 0000401419 на суму 4 840, 04 грн. та від 04.06.2021р. № 0000411419 на суму 10 648, 08 грн. 
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 480/5941/21 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1  відмовлено. 
ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подав апеляційну скаргу , вважає , що судом не надано жодної оцінки деяким доводам позовної заяви , якими позивач аргументував незаконність оскаржуваних рішень, чим порушено п.3 ч.4 ст. 246 КАС України , не застосовано норми матеріального права , на які посилався позивач . Вказує на порушення митним органом ч. 4 ст. 368 Митного кодексу України , необґрунтованість висновків акту перевірки в частині неналежності наданих декларантом при декларуванні доказів витрат на доставку товарів ,   неправильність застосування судом п.1.4.2. ст.351 Митного кодексу України , невірно встановлено обставину законності наказу , яким призначено перевірку,  висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи , неправильне застосування судом п.п. 52-2 п. 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, п. 41.1.2. Податкового кодексу України,   ч.2 ст.1 Митного кодексу України. Посилаючись на обставини, викладені в апеляційній скарзі , просить суд скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.12.2021р.   та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, 
Сумська митниця подала до суду відзив на апеляційну скаргу ,  вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.12.2021 у повному обсязі відповідає нормам чинному законодавству, прийняте з дотриманням та у повній відповідності до норм матеріального і процесуального права. Зазначає , що ввесь зміст апеляційної скарги зводиться до наведення тих обставин, яким була вже надана належна оцінка судом першої інстанції. Просить суд залишити апеляційну скаргу  без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.12.2021 року без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Враховуючи матеріали справи, відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, а також заявлені сторонами по справі клопотання про розгляд справи за їх відсутності у порядку письмового провадження, колегія суддів вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи у їх сукупності , колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 27.12.2018р. на підставі митної декларації № UA805180/2018/026058 позивачем було здійснено митне оформлення товару: легковий автомобіль, що був у використанні - 1 шт. Марка SUBARU; модель FORESTER. Ідентифікаційний номер (VІN): НОМЕР_1 . Календарний рік виготовлення: 2014. Модельний рік виготовлення: 2015. Тип двигуна бензиновий. Робочий об`єм циліндрів двигуна: 1998 см3. Номер двигуна: НОМЕР_2 . Митна вартість товару визначена декларантом/уповноваженою особою за основним методом на рівні 6312,25 дол. США (еквівалент 172121,09 грн.) за курсом Національного банку України на дату подачі МД: 1 дол. США =27,267788 грн.) з урахуванням витрат на транспортування (а.с. 24 – 25). 
На підставі наказу Слобожанської митниці Держмитслужби від 21.04.2021 року № 130 митницею проведено документальну невиїзну перевірку дотримання громадянином України ОСОБА_1 (РНКППП НОМЕР_3 ) вимог законодавства України з питань митної справи (а.с. 50). 
За результатами проведеної документальної невиїзної перевірки 17.05.2021 було складено Акт перевірки дотримання ОСОБА_1 вимог законодавства України з питань митної справи в частині правильності визначення бази оподаткування, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів при митному оформлені товарів, митне оформлення яких здійснено за митними деклараціями від 09.07.2018 №UА 805180/2018/013196 від 27.12.2018, №UА 805180/2018/026058 (а.с 10 - 17). 
Документальною невиїзною перевіркою, зокрема, встановлено порушення законодавства України з питань оподаткування платником податків громадянином України ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ): 
1) частини 1 та частини 2 статті 51, пункту 2 частини 2 статті 52, частини 21 статті 58, частини і статті 257 та статті 368 Митного кодексу України, пункту 36.1 статті 36 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкових зобов`язань по сплаті ввізного мита за митною декларацією від 27.12.2018 № UА805180/2018/026058 на загальну суму 3872,03 грн., 
2) пункту 190.1 статті 190, пункту 36.1 статті 36 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкових зобов`язань по сплаті податку на додану вартість із ввезених на митну територію України товарів (продукції) за митною декларацією від 27.12.2018 № UА805180/2018/026058 на загальну суму 8518,46 грн. 
На підставі зазначеного акту перевірки контролюючим органом були прийняті податкові повідомлення-рішення: 
- від 04.06.2021р. № 0000401419, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем мито на транспортні засоби, що ввозяться суб`єктами підприємницької діяльності та громадянами на суму 4 840, 04 грн., з яких 3872, 03 грн. податкове зобов`язання, 968,01 грн. штрафні санкції (а.с. 19 – 20); 
- від 04,06.2021р. № 0000411419, збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з ввезених на територію України товарів на суму 10 648, 08 грн., з яких 8518, 46 грн. за податкові зобов`язання та 2129, 62 грн. - за штрафні санкції (а.с. 21 – 22). 
Не погоджуючись із зазначеними податковими повідомленнями - рішеннями позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того , що відповідач як суб`єкт владних повноважень належними та допустимими доказами довів правомірність оскаржуваних рішень, при їх прийнятті діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог , виходячи з наступного.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою ст. 1 Митного кодексу України визначено, що відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються цим Кодексом, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування.
10.04.2008 Україна шляхом ратифікації Протоколу про вступ України до Світової організації торгівлі (далі - СОТ) приєдналася до Генеральної угоди з тарифів та торгівлі (далі - ГАТТ) чим взяла на себе зобов`язання, серед іншого, дотримуватися положень ГАТТ/СОТ. Згідно з частиною першою статті 8 ГАТТ держави-члени СОТ визнають скорочення до мінімуму обсягу і складності імпортних та експортних формальностей, а також зменшення і спрощення вимог щодо митної документації.
Відповідно до положень Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур (у редакції протоколу від 26.06.1999, до якого Україна приєдналася Законом України від 05.10.2006 № 227-V) основними принципами митного оформлення є мінімізація процедур митного контролю для випуску товарів.
Таким чином, на міжнародному та національному рівні закріплено принцип мінімального та вибіркового митного втручання на етапі пропуску та під час здійснення митного оформлення для скорочення часу на митні формальності з метою сприяння міжнародному товарообігу та суб`єктам зовнішньоекономічної діяльності.
В той же час, відповідно до статті 17 Угоди про застосування статті 7 ГАТТ ніщо не повинно тлумачитись так, що обмежує або ставить під сумнів право митних адміністрацій упевнитися в істинності або точності будь-якої заяви, документа чи декларації, поданої для цілей митного оцінювання. Тому, разом з принципом мінімального втручання на етапі пропуску та митного оформлення в системному та логічному зв`язку для забезпечення повноти нарахування та сплати податків і зборів закріплено право митних органів здійснювати контрольні функції після операцій митного контролю та митного оформлення. Зазначене право митних органів закріплене у стандартному правилі розділу 2 Міжнародної Конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, зокрема: митна служба має можливість достягнення платежів шляхом здійснення поглибленого аудиту після закінчення операцій митного контролю. Відповідно до пункту 4.14 зазначеної Конвенції у випадках, коли митна служба виявляє, що помилки, допущені в декларації на товари або при нарахуванні мита та податків, призведуть або призвели до стягнення чи призначення суми мита та податків меншої, ніж це встановлено законодавством, вона виправляє помилки та стягує недоплачені суми.
Статтею 336 Митного кодексу України передбачено, що митний контроль здійснюється безпосередньо посадовими особами митних органів шляхом, зокрема, проведення документальних перевірок дотримання вимог законодавства України з питань митної справи, у тому числі своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів.
Документальна перевірка - це сукупність заходів, за допомогою яких митні органи переконуються у правильності заповнення митних декларацій, декларацій митної вартості та в достовірності зазначених у них даних, законності ввезення (пересилання) товарів на митну територію України або на територію вільної митної зони, вивезення (пересилання) товарів за межі митної території України або за межі території вільної митної зони, а також своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних та інших платежів, а також пені, контроль за справлянням яких покладено на митні органи.
Частиною третьою статті 345 Митного кодексу України передбачено, що митні органи мають право здійснювати митний контроль шляхом проведення, зокрема, документальних невиїзних перевірок дотримання законодавства України з питань митної справи щодо:
правильності визначення бази оподаткування, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів;
обґрунтованості та законності надання (отримання) пільг і звільнення від оподаткування;
правильності класифікації згідно з УКТ ЗЕД товарів, щодо яких проведено митне оформлення;
відповідності фактичного використання переміщених через митний кордон України товарів заявленій меті такого переміщення та/або відповідності фінансових і бухгалтерських документів, звітів, договорів (контрактів), калькуляцій, інших документів підприємства, що перевіряється, інформації, зазначеній у митній декларації, декларації митної вартості, за якими проведено митне оформлення товарів у відповідному митному режимі; законності переміщення товарів через митний кордон України, у тому числі ввезення товарів на територію вільної митної зони або їх вивезення з цієї території.
Результати перевірки оформлюються актом (довідкою) та є підставою для самостійного визначення митним органом суми податкового зобов`язання підприємства щодо сплати митних платежів, застосування заходів, передбачених законами України.
Відповідно до статті 351 Митного кодексу України предметом документальних невиїзних перевірок є дані про своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати митних платежів при переміщенні товарів через митний кордон України підприємствами, а також при переміщенні товарів через митний кордон України громадянами з поданням митної декларації, передбаченої законодавством України для підприємств.
Документальна невиїзна перевірка проводиться у разі:
1) виявлення ознак, що свідчать про можливе порушення законодавства України з питань митної справи, за результатами аналізу електронних копій митних декларацій, інформації, що стосується товарів, митне оформлення яких завершено, отриманої від суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та виробників таких товарів, з висновків акредитованих відповідно до законодавства експертів;
2) надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтвердженої інформації про непідтвердження автентичності поданих митному органові документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться, а також запитів стосовно надання інформації про зовнішньоекономічні операції, які здійснювалися за участю суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України. 
Документальна невиїзна перевірка проводиться на підставі наказу митного органу.
Відповідно до частини другої статті 345 Митного кодексу України документальні перевірки дотримання вимог законодавства України з питань митної справи, у тому числі своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів, проводяться митними органами з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 Податкового кодексу України.
Відповідно до пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України контролюючий орган має право самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання.
На період з 18 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (СОVID-19), зупиняється перебіг строків давності, передбачених статтею 102 Податкового Кодексу України (Закон України від 13.05.2020 No591-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19) в частині абзацу 10 пункту 52-2 підрозділу XX «Перехідні положення» ПКУ 
Законом України від 16.10.2020 No466- IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» пункт.75.1 статті 75 ПКУ доповнено абзацом третім, згідно з яким порядок планування документальних перевірок митних органів, проведення та оформлення їх результатів встановлюються МКУ (Закон набрав чинності 23.05.2020) 
Відтак мораторій на проведення документальних перевірок контролюючими органами не розповсюджується на митні органи з 23.05.2020 року. 
Строки давності відповідно до підпункту 102.3.2 пункту 102.3 статті 102 ПКУ та абзацу десятого пункту 52-1 підрозділу XX Перехідні положення ПКУ зупиняються на перід 18.03.2020 по 22.05.2020. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що документальна невиїзна перевірка дотримання позивачем вимог законодавства з питань митної справи проводилась в межах встановлених законодавством строків, тому доводи позивача в апеляційній скарзі стосовно незаконності проведення перевірки з посиланям на встановлений мораторій на проведення документальних та фактичних перевірок на період з 18 березня 2020 року та на безпідставність наказу про проведення перевірки є помилковими.
Щодо доводів апеляційної скарги позивача, стосовно безпідставності наказу про проведення перевірки, оскільки в наказі не визначені передбачені законом фактичні підстави для проведення перевірки, а є лише посилання на п.1 ч. 2 ст. 351 Митного кодексу України, яке не конкретизує підставу перевірки, колегія суддів зазначає наступне.
Так, з наказу від 21.04.2021 року № 130 вбачається, що крім посилань на відповідні норми Митного кодексу України, в наказі вказані і фактичні підстави для проведення перевірки, а саме інформації, наданої листом Сумської обласної прокуратури від 11.02.2021р. № 310146 вих-21, листом ГУ Нацполіції в Сумській обл. від 29.03.2021 № 2714/117/24/6-2021 , в результаті якої був здійснений аналіз відповідних електронних копій митних декларацій та виявлені ознаки, що свідчать про можливе порушення позивачем законодавства України з питань митної справи. 
Зі змісту листів Сумської обласної прокуратури від 11.02.2021 №31-146 вих-21 та Головного управління Національної поліції в Сумській області від 29.03.2021 №2714/117/24/6-2021, суд вбачає, що ними, зокрема, надана інформація про транзакції з наданням копій платіжних доручень в іноземній валюті (вихідні через SWIFT), які здійснені громадянами (в тому числі і позивачем) на іноземні рахунки за товар та витрати на транспортування (з прив`язкою до марки та ідентифікаційного номера VIN транспортного засобу) та копії інвойсів (із засвідченням особою, на яку виписаний інвойс) на транспортні засоби та транспортні витрати, за якими фактично сплачувалися (перераховувалися) кошти (а.с. 61, 66). 
Зокрема, митному органу було надано: платіжне дорученням від 27.08.2018 (SW24I825045824) на суму 5912,25 дол. США на рахунок ПА Buyer Wires Two Westbrook Corporate Center Suite 500 US/Westchester II 60154) та інвойс від 24.08.2018 №22683243 за транспортний засіб (VIN): НОМЕР_4 (а.с. 93); платіжне дорученням від 01.10.2018 (SW24IA01080939) на суму 1820 дол. США на рахунок Cars West LLC 33753, Wild Horse Way US/Yucaipa. CA 9239 та інвойс №42300918 від 30.09.2018 (а.с. 94, 95). 
Оскільки вказані платіжні документи та інвойси позивачем при здійсненні митного оформлення автомобіля митному органу не надавалися, суд доходить висновку про наявність підстав у контролюючого органу для призначення та проведення перевірки відповідно до п.7 ч.1 ст.336, п.1ч.3 ст.345, п.1 ч.2 ст.351 Митного кодексу України.
Отже, наказ від 21.04.2021 року № 130 про проведення перевірки відповідає вимогам пункту 1 частини 2 ст. 351 Митного кодексу України.
Стосовно визначення та контролю митної вартості товарів, колегія суддів виходить з наступного.
Пунктом "а" та пунктом "b" частини 2 статті 7 Генеральної Угоди з тарифів і торгівлі (ГАТТ 1947) передбачено що:
а) оцінка імпортованого товару для митних цілей повинна ґрунтуватися на дійсній вартості імпортованого товару, на який розраховується мито, або подібного товару і не повинна ґрунтуватися на вартості товару національного походження чи на довільній або фіктивній вартості.
b) під "дійсною вартістю" слід розуміти ціну, за яку, під час та в місці, визначеними законодавством імпортуючої країни, такий чи подібний товар продається або пропонується до продажу при звичайному ході торгівлі за умов повної конкуренції. У тому ступені, в якому на ціну такого чи подібного товару впливає кількість окремої транзакції. ціна, що розглядається, повинна єдиним способом пов`язуватися або з порівнюваними кількостями, або із кількостями, не менш сприятливими для імпортерів, ніж ті, в яких більший обсяг товарів продається у торгівлі між країнами експорту та імпорту.
Статтею 49 МКУ визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Визначення вартості товарів, що переміщуються (пересилаються) громадянами через митний кордон України, для цілей нарахування митних платежів визначено статтею 368 МКУ, частиною 2 цієї статті встановлено, що при визначенні фактурної вартості товарів, які переміщуються у несупроводжуваному багажі та вантажному відправленні, крім вартості самих товарів враховується вартість їх страхування та перевезення (фрахту) до моменту перетинання ними митного кордону України.
Відповідно до пункту 1 та пункту 4 частини 1 статті 50 МКУ, відомості про митну вартість товарів використовуються для нарахування митних платежів та розрахунку податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки.
Згідно частин 1 статті 51 МКУ, митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Частиною 2 статті 51 МКУ визначено, що митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 52 МКУ, декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.
Частиною 2 статті 53 МКУ визначено документи, що подаються для підтвердження заявленої митної вартості товарів, в тому числі, такі як: декларація митної вартості; рахунок - фактура (інвойс); якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; якщо здійснювалося страхування. - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Частиною 10 статті 58 МКУ зазначається, що при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті такі як (не виключно): витрати, понесені покупцем (в тому числі комісійні на брокерська винагорода): витрати на транспортування оцінюваних товарів до порту або іншого місця ввезення на митну територію України: витрати на навантаження, вивантаження та обробку оцінюваних товарів, пов`язані з їх транспортуванням до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України: витрати на страхування цих товарів.
Частиною 21 статті 58 МКУ зазначено, що використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості повинні бути об`єктивними, піддаватися обчисленню та підтверджуватися документально.
Частиною 1 статті 257 МКУ визначено, що декларування здійснюється шляхом заявляння за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії.
Згідно пункту 4 частини 5 статті 54 МКУ митний орган з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право проводити перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску в порядку, визначеному статтями 345-354 цього Кодексу.
Відповідно до частини 8 статті 264 МКУ з моменту прийняття митним органом митної декларації вона є документом, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, а декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність за подання недостовірних відомостей, наведених у цій декларації.
Частиною 1 статті 55 МКУ визначено, що Рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорт), приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною 6 статті 54 МКУ виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Відповідно до п.п. 54.3.6 п.54.3, ст. 54 ПКУ у разі, якщо результати митного оформлення, отримані після закінчення процедури митного оформлення та випуску товарів, свідчать про заниження або завищення податкових зобов`язань, визначених платником податків у митних деклараціях, митний орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 279 МКУ базою оподаткування товарів митом, що переміщуються через митний кордон України, на які Законом встановлено адвалорні ставки мита, є митна вартість товарів.
Відповідно ст. 278 МКУ датою виникнення податкових зобов`язань із сплати мита у разі ввезення товарів на митну територію України чи вивезення товарів з митної території України є дата подання митному органу митної декларації для митного оформлення або дата нарахування такого податкового зобов`язання митним органом у випадках, визначених цим Кодексом та законами України.
Згідно п. 190.1. ст. 190 ПКУ базою оподаткування податком на додану вартість для товарів, що ввозяться на митну територію України, є договірна (контрактна) вартість, але не нижче митної вартості цих товарів, визначеної відповідно до розділу III МКУ, з урахуванням мита та акцизного податку, що підлягають сплаті і включаються до ціни товарів.
Відповідно п. 187.8. ст. 187 ПКУ датою виникнення податкових зобов`язань у разі ввезення товарів на митну територію України є дата подання митної декларації для митного оформлення.
Враховуючи наведені вище норми Закону, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції  , що не виявлення під час митного оформлення порушень законодавства, не може бути підставою для звільнення платника від сплати податків, якщо такі порушення були виявлені у подальшому.
Частиною 2 статті 293 МКУ, встановлено, що особою, на яку покладається обов`язок із сплати донарахованих митних платежів - податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки, є відповідний платник податків.
Так , при проведенні перевірки правильності визначення бази оподаткування, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів за митною декларацією від 27.12.2018 №UA805180/2018/026058, встановлено, що до митного оформлення декларантом/уповноваженою особою надавались:
- інвойс на купівлю товару від 24.08.2018 №22683243 на суму 6312,25 дол. США (а.с. 76);
- документ права власності на пошкоджений транспортний засіб (sаlvage certifikate of title ) від 17.08.2018 №1053698 (а.с.73);
- коносамент від 18.10.2018 №18137902 (контейнер CMAU5434658), доставка з SEATTLE (USA) до порту ODESSA (Україна) (а.с. 75);
- висновок експертного дослідження №19/5946/8337 від 22.12.2018 (а.с. 70 71);
- платіжні документи (квитанція про сплату митних платежів від 22.11.2018 №0.0.1189936020.1, платник: ОСОБА_2 , призначення: за митне оформлення транспортного засобу (а.с. 69);
- акт про проведення митного огляду від 21.12.2018 №UA500650/2018/3498 (а.с. 74).
За митною декларацією № UA805180/2018/026058, митна вартість товару визначена декларантом/уповноваженою особою за основним методом на рівні 6312,25 дол. США (еквівалент 172121,09 грн.) за курсом Національного банку України на дату подачі МД: 1 дол. США =27,267788 грн.) з урахуванням витрат на транспортування.
При цьому, як зазначено в акті перевірки, що при здійсненні аналізу електронних митних декларацій та інформації отриманої за листами Сумської обласної прокуратури від 11.02.2021 №31-146 вих-21 та Головного управління Національної поліції в Сумській області від 29.03.2021 №2714/117/24/6-2021, встановлено, що через АТ КБ "ПриватБанк" позивач здійснив сплату коштів:
- за платіжним дорученням від 27.08.2018 (SW24I825045824) у розмірі 5912,25 дол. США на рахунок ІІА Buyer Wires Two Westbrook Corporate Center Suite 500 US/Westchester II 60154) згідно інвойсу від 24.08.2018 №22683243 за транспортний засіб (VIN): НОМЕР_1 ;
- за платіжним дорученням від 01.10.2018 (SW24IA01080939) у розмірі 1820 дол. США на рахунок Cars West LLC 33753, Wild Horse Way US/Yucaipa. CA 9239 , (крім іншого до даного доручення доданий інвойс №42300918 від 30.09.2018, в якому власноручно підписом позивача підтверджена інформація про сплату коштів із зазначенням всіх складових за доставку автомобіля STL- Odessa, Container CMAU5434658 (логістика 260$, морський фрахт 1200$, комісія 300$, відправка документів 35 $) (а.с. 94 - 95).
Як зазначалося судом вище, дані платіжні документи та інвойси позивачем до митного оформлення не надавалися всупереч вимог частини 2 статті 53 МКУ, якою передбачено подання для підтвердження заявленої митної вартості товарів, в тому числі, таких як: декларація митної вартості; рахунок - фактура (інвойс); якщо рахунок сплачено. - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товар та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; якщо здійснювалося страхування,- страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Враховуючи зазначене під час перевірки правильності визначення митної вартості товарів, митне оформлення яких здійснено за МД від 27.12.2018 №UA805180/2018/026058 після їх випуску, прийнято рішення про коригування митної вартості товару як бази оподаткування ввізним митом та податком на додану вартість в розмірі 210841,35 грн. (еквівалент 7732,25 дол. США), яка складається з вартості товару, фактично сплаченої за платіжними дорученнями від 27.08.2018 (SW24I825045824) та від 01.10.2018 (SW24IA01080939), перерахованою за курсом Національного банку України на дату митного оформлення 1 дол. США = 27,267788 грн.)
Таким чином, суд погоджується з висновками митного органу щодо заниження позивачем митної вартості товару, що призвело до порушення частини 1 та частини 2 статті 51, пункту 2 частини 2 статті 52, частини 21 статті 58 частини 1 статті 257 та статті 368 Митного кодексу України, пункту 36.1 статті 36 Податкового кодексу України та заниження податкових зобов`язань по сплаті ввізного мита та ПДВ за митною декларацією від 27.12.2018 №UA805180/2018/026058.
При цьому , позивач стверджує, що митна вартість товару за митною декларацією № UA805180/2018/026058 складалася із вартості самого товару - 5912,25 дол. США та суми за його доставку 400 дол. США, а платіжне доручення від 01.10.2018р. (SW24IA01080939) на суму 1820 дол. США підтверджує оплату агенту із придбання товару Car West LLC за придбання та оформлення документації на товар в Сполучених штатах Америки, в тому числі в складі цієї суми включена вартість доставки 400, 00 дол. США, яку Car West LLC організовував.
Однак, твердження позивача, що іноземна компанія Cars West LLC 33753 виступала агентом для придбання та оформлення документів на товар в Сполучених штатах Америки і отримала винагороду в сумі 1820 дол. США, спростовується інвойсом №42300918 від 30.09.2018, відповідно до якого здійснено оплату згідно платіжного доручення від 01.10.2018р. (SW24IA01080939) та в якому позивачем підтверджена інформація про сплату коштів із зазначенням складових (логістика 260$, морський фрахт 1200$, комісія 300$, відправка документів 35 $). 
Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що компанія Car West LLC в зазначених відносинах виступала агентом.
Також, при проведенні перевірки правильності визначення бази оподаткування, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів за митною декларацією від 09.07.2018 № UA805 180/2018/013196. встановлено, що до митного оформлення декларантом/уповноваженою особою надавались:  інвойс на купівлю товару від 18.04.2017 №21938328 на суму 8513 дол.США; документ права власності на пошкоджений транспортний засіб (selvage certifikate of title ) від 06.04.2018 №401888180880961;  коносамент від 03.05.2018 №18070181 (контейнер НОМЕР_5 ), доставка з New York (США) до порту ODESSA м. Одеса (Україна), відправка 2602320733; акт про проведення митного огляду від 06.07.2018 №UA500650/2018/1811.
За митною декларацією типу "ІМ 40 ДЕ" № UA805180/2018/013196 здійснено митне оформлення товару "Легковий автомобіль, що був у використанні - 1 шт. Марка NISSAN, модель LEAF. Ідентифікаційний номер (VIN): НОМЕР_6 . Календарний рік виготовлення: 2015. Модельний рік виготовлення: 2015. Тип двигуна електричний....." та випущено у вільний обіг. Митна вартість товару визначена декларантом/уповноваженою особою за основним методом на рівні 8513дол. США (еквівалент 224027.68 грн. за курсом Національного банку України на дату подачі МД: 1 дол. США = 26,31595 грн.) При цьому, декларація митної вартості (далі - ДМВ), в порушення вимог частин 5-9 статті 52 МКУ, декларантом не подавалася. 
За вказаною митною декларацією відповідні митні платежі (ввізне мито, акцизний податок, податок на додану вартість) не сплачувались відповідно до норм законодавства, про що зазначено в акті. 
Доводи позивача про те, що митним органом не враховано суми витрат на доставку Товару, заявлених у митних деклараціях і вказаних в інвойсах, що додавалися до митних декларації, і які були включені до митної вартості товару декларантом, є безпідставними, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження таких заяв.
Навпаки, з митних декларацій вбачається, що платіжних документів, які б підтверджували сплату за перевезення транспортних засобів до порту м. Одеса по одних деклараціях взагалі не подавалися до митного оформлення та в графі 44 МД не зазначалися, а по інших надані платіжні документи не підтверджували оплату перевезення конкретного автомобіля (неможливо визначити яке перевезення і якого автомобіля оплачувалося).
Таким чином, аналізуючи наведені нормативно-правові акти та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної  скарги отримали достатню оцінку. Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх рішеннях, зокрема у справах у справах № 265/6582/16-ц, № 487/10128/14-ц, № 487/10132/14-ц, № 924/1473/15 звертала увагу на те, що відповідно до принципу juranovitcuria («суд знає закони») навіть неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 10.12.2021 по справі № 480/5941/21  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Г.Є. Бершов    А.М. Григоров