ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1549/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/3480/21 	Єщенко  О. І. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       24 листопада 2022 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії:
       
судді-доповідача	Новікова О. М.,	
суддів:	Вініченка Б. Б., Нерушак Л. В., 	
за участю секретаря	Чуйко А.В.,	

розглянувши в відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про правове визначення частини і частки будинку, –

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до  ОСОБА_2 , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що за договором дарування від 27.05.1994 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 належить 1/3 частина будинку по АДРЕСА_1 і є їх спільним майном, а право власності здійснюється за згодою і з додержанням прав обох співвласників цієї окремої частини будинку. 
Одночасно, кожному з них належить по 1/6 всього житлового будинку із земельною ділянкою, як майновий комплекс спільного призначення. 
Майнове право на право власності не залежить одне від одного, а перехід майнового права не означає переходу права власності на майно. 
ОСОБА_3 порушила умови передачі ОСОБА_2 по договору дарування від 29.08.2017 майнових прав своєї 1/6 частки будинкового паспорту, представивши її як право власності на окрему квартиру із їхнього спільного майна за договором дарування від 27.05.1994. Тому з 29.08.2017 проходить докорінна перебудова правовідносин і модель зобов`язань, розпочався новий етап перешкод і обмежень його законних прав, заборона йде на доступ до внутрішніх приміщень для приготування їжі, а ще відразлива поведінка та інше.
Просив засвідчити, що договір дарування від 27.05.1994 визначає право власності, що набули за ним ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на 1/3 частину будинку по АДРЕСА_1 і здійснюється самостійно ними або їх наступниками і спільно забезпечують недоторканність цієї частки будинку; встановити, що договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , визначає перехід майнових прав на 1/6 частку будинку по АДРЕСА_1 від 29.08.2017 і зобов`язати наступника ОСОБА_2 здійснювати їх спільно із всіма співвласниками будинку.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.10.2022 у задоволенні позову відмовлено. Суд зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог про порушення його прав, свобод чи законних інтересів з боку відповідача.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач 24.10.2021 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на помилковість висновків суду, просить рішення у справі скасувати та залишити позов без розгляду, оскільки позивачем не надано доказів у обґрунтування заявлених вимог. Вказує, що суд не мав права вирішувати спір по суті у зв`язку з ненаданням позивачем доказів в обґрунтування заявлених вимог.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що згідно з договором дарування від 27.05.1994 ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 та ОСОБА_1 прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_4 1/3 частину жилого будинку з відповідною часткою надвірних споруд по АДРЕСА_2 , який розташований на присадибній земельній ділянці розміром 2035,0 кв.м. (а.с.4)
Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно за № 7084488 від 22.04.2005 ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 27.05.1994 належить 1/6 частина, ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 27.05.1994 належить 1/6 частина, ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.1989 належить 1/10 частина, ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.09.1998 належить 13/100 частин, ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 19.08.2004 належить 61/300 частина, ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 13.11.2003 належить 233/1000 частин будинку по АДРЕСА_1 (а.с.5).
Позивач посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 внаслідок переходу прав стала співвласником частини вказаного житлового будинку з надвірними спорудами.
У позовній заяві ОСОБА_1 посилається на існування договору дарування від 29.08.2017, яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 належну їй частину (квартиру АДРЕСА_3 .
Одночасно позивач стверджує про те, що співвласник ОСОБА_3 порушила умови передання ОСОБА_2 по договору дарування від 29.08.2017 майнових прав своєї 1/6 частки будинкового паспорту, представивши її як право власності на окрему квартиру із їхнього спільного майна за договором дарування від 27.05.1994. Тим самим порушила єдиний територіальний простір та права позивача, як іншого співвласника майна.
Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають таку правову регламентацію.
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 16 ЦК України та статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами права визначено способи захисту прав та інтересів і цей перелік не є вичерпним.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням викладеного вище, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Звертаючись із позовом до суду першої інстанції, позивач вказував, що відповідач за чинним договором дарування стала співвласником частини домоволодіння, іншим співвласником якого є позивач. Відсутність переходу до відповідача права власності на відповідну частину квартири, за доводами позивача, обмежує його права.
При цьому з обставин справи вбачається, що між сторонами, як співвласниками нерухомого майна, відсутні будь - які угоди про поділ цього майна чи про встановлення порядку користування ним.
Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму ВС України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Пунктом 6 постанови Пленуму ВС України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в цій справі про те, що не надання позивачем належних та допустимих доказів обставин, на які посилається ОСОБА_1 , зокрема, наявності порушення прав позивача у зв`язку з оформленням по договору дарування від 29.08.2017 ОСОБА_3 своєї частини 1/6 квартири на ОСОБА_2 , є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Виходячи з наявних у справі та досліджених в судовому засіданні доказів, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в підтвердження своїх вимог.
При цьому, в апеляційній скарзі скаржник просить на підставі ст. 257 ЦПК України залишити позов без розгляду, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції мотивовано ненаданням доказів, отже суд мав залишити позов без розгляду.
Такі доводи скаржника апеляційний суд оцінює критично.
Підстави для залишення позову без розгляду визначені ст. 257 ЦПК України та їх перелік є вичерпним. Пункт 8 вказаної статті передбачає повноваження районного суду постановити ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у ст. ст. 175 і 177 ЦПК України, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений законом строк.
За матеріалами справи встановлено, що за позовною заявою ОСОБА_1 за наслідками перевірки відповідності форми та змісту поданої ним позовної заяви вимогам ст. ст. 175-177 ЦПК України судом першої інстанції постановлено ухвалу від 28.08.2021 про прийняття до розгляду та відкриття позовного провадження у справі.
При цьому обов`язком позивача є надання до позовної заяви всіх наявних у нього доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (ч. 5 ст. 177 ЦПК України).
Колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що суд має надавати оцінку доказам, які додані позивачем до матеріалів позовної заяви виключно з мотивів наявності/відсутності підстав для відкриття провадження у справі, тобто належності оформлення позовної заяви відповідно до вимог ЦПК України, а не перевіряти докази, надані позивачем в обґрунтування позовних вимог по суті спору у аспекті їх достатності для вирішення спору у справі.
Інших доводів, які б свідчили про те, що спір у справі суд першої інстанції вирішив невірно, апеляційна скарга відповідача не містить.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 жовтня 2022 року у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Так як скаржника звільнено від сплати судового збору згідно положень п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» як особу з інвалідністю І групи, витрати по сплаті судового збору за розгляд цієї справи судом апеляційної інстанції слід віднести на рахунок державного бюджету.
Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 жовтня 2022 року у справі  за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про правове визначення частини і частки будинку – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.
Повний текст постанови складено 25 листопада 2022 року.

Судді