ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року	Львів	Справа № 460/10065/21 пров. № А/857/12318/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді                                       Большакової О.О.,
суддів                                                            Затолочного В.С., Качмара В.Я.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненської обласної прокуратури про зобов`язання вчинення певних дій, стягнення середнього заробітку за апеляційною скаргою Рівненської обласної прокуратури на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 липня 2022 року (суддя першої інстанції Щербаков В.В., м. Рівне, повний текст складено 13.07.2022)

В С Т А Н О В И В :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Рівненської обласної прокуратури про зобов`язання  виплатити компенсацію при звільненні за всі дні невикористаної щорічної відпустки (23 календарні дні); стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 15.04.2021 по дату повного розрахунку 10.05.2021.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13 липня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Рівненської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації при звільненні за невикористані 23 календарні дні щорічної відпустки. Зобов`язано Рівненську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 23 календарні дні щорічної відпустки. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, Рівненської обласної прокуратури, судові витрати зі сплати судового збору у сумі 454,50 грн.
Не погодившись із судовим рішенням, вважаючи таке ухваленим з порушенням норм матеріального права, Рівненська обласна прокуратура оскаржила його в апеляційному порядку. Просить скасувати оскаржене рішення суду від 13.07.2022 та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16.03.2020 у справі №817/2166/16 було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Рівненської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тобто, визнано правомірним наказ Генерального прокурора від 07.11.2016 №26к про звільнення позивача з посади та органів прокуратури. Вимоги позивача щодо виплати компенсації за невикористану щорічну відпустку фактично зводяться до періоду з 11.12.2019 по 14.04.2021, тобто фактично відпрацьованого часу. Однак, датою звільнення позивача є 07.11.2016, на вказану дату ним повністю використано право на щорічну оплачувану відпустку, а тому вимога про виплату компенсації при звільненні за всі дні невикористаної щорічної відпустки є безпідставною.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом було призначено апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження без виклику сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог сторонами не оскаржене. Також в апеляційній скарзі відповідач не наводить доводів та міркувань незаконності рішення в цій частині. Тому в силу приписів ч.1 ст. 308 КАС України колегія суддів не переглядає рішення суду першої інстанції в цій частині вирішення позовних вимог.
Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 вперше призначений на посаду в органах прокуратури з 19 червня 2008 року – помічником прокурора Костопільського району Рівненської області.
Надалі працював в органах прокуратури на різних посадах. 
Наказом Генерального прокурора від 08.12.2015 №766к ОСОБА_1 було призначено на посаду керівника Сарненської місцевої прокуратури Рівненської області
Наказом Генерального прокурора від 07.11.2016 №26к ОСОБА_1 було звільнено з посади керівника Сарненської місцевої прокуратури Рівненської області та з органів прокуратури.
Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 14.12.2017, залишеною без змін постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 24.04.2018, у справі №817/2166/16 задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури від 07.11.2016 №26к, поновлено ОСОБА_1 у органах прокуратури на посаді з 08.11.2016, стягнуто з Прокуратури Рівненської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.11.2016 по 14.12.2017 на суму 207793,88 грн (без урахування податків та обов`язкових платежів). 
Наказом Генерального прокурора від 21.05.2018 №64к ОСОБА_1 було поновлено в органах прокуратури на посаді керівника Сарненської місцевої прокуратури Рівненської області з 08.11.2016.
За наслідками касаційного перегляду судових рішень Рівненського окружного адміністративного суду та Житомирського апеляційного адміністративного суду постановою Верховного Суду від 20.11.2019 судові рішення скасовано, адміністративну справу направлено на новий розгляд.
На підставі постанови Верховного Суду від 20.11.2019 у справі №817/2166/16 Генеральним прокурором прийнято наказ від 10.12.2019 №506к, яким скасовано наказ Генерального прокурора від 21.05.2018 №64к про поновлення ОСОБА_1 в органах прокуратури на посаді керівника Сарненської місцевої прокуратури.
На підставі наказу від 10.12.2019 №506к 10 грудня 2019 року до трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 внесено запис №22 про визнання недійсним запису №21 про поновлення на посаді керівника Сарненської місцевої прокуратури.
12 грудня 2019 року ОСОБА_1 . Прокуратурою Рівненської області було виплачено заробітну плату – розрахунок при звільненні в сумі 2689,12 грн. 
Наказом Генерального прокурора від 03.09.2020 №410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» юридичну особу «Прокуратура Рівненської області» перейменовано без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи у «Рівненську обласну прокуратуру».
За результатами нового розгляду справи рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16.03.2020 по справі № 817/2166/16 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Рівненської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вiдмовлено повністю.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2020 у справі №817/2166/16 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16.03.2020 та прийнято нову постанову, якою позов задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді керівника Сарненської місцевої прокуратури Рівненської області з 07.11.2016. У зв`язку з цим, наказом Офісу Генерального прокурора №416к від 23.10.2020 скасовано наказ Генерального прокурора України від 07.11.2016 №26дк «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» щодо звільнення ОСОБА_1 з посади керівника Сарненської місцевої прокуратури Рівненської області та з органів прокуратури. Поновлено ОСОБА_1 в органах прокуратури на посаді керівника Сарненської місцевої прокуратури Рівненської області з 07.11.2016. Наказом Офісу Генерального прокурора №470к від 14.12.2020 зазначено вважати припиненими повноваження ОСОБА_1 на посаді керівника Сарненської місцевої прокуратури Рівненської області з 16.12.2020 у зв`язку з закінченням строку перебування на адміністративній посаді. Наказом Рівненської обласної прокуратури №1332к від 30.12.2020 призначено ОСОБА_1 з 16.01.2021 на посаду прокурора Березнівського відділу Сарненської місцевої прокуратури Рівненської області на час відсутності основного працівника).
Постановою Касаційного адміністративного суду у складі адміністративного суду від 30.03.2021 у справі №817/2166/16 касаційні скарги прокуратури Рівненської області та Офісу Генерального прокурора задоволено та залишено в силі рішення Рівненського окружного задоволено, скасовано постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2020
У зв`язку з цим, наказом Офісу Генерального прокурора №209к від 13.04.2021 скасовано наказ Генерального прокурора №416к від 23.10.2020, яким поновлено ОСОБА_1 в органах прокуратури на посаді керівника Сарненської місцевої прокуратури Рівненської області з 07.11.2016, та наказ Генерального прокурора №470к від 14.12.2020, яким зазначено вважати припиненими повноваження ОСОБА_1 на посаді керівника Сарненської місцевої прокуратури Рівненської області з 16.12.2020.
Наказом Рівненської обласної прокуратури №390к від 14.04.2021 скасовано наказ Рівненської обласної прокуратури №1332к від 30.12.2020, яким призначено ОСОБА_1 з 16.01.2021 на посаду прокурора Березнівського відділу Сарненської місцевої прокуратури Рівненської області (на час відсутності основного працівника).
14.04.2021 ОСОБА_1 видано трудову книжку.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що компенсація за невикористані дні відпустки, як компенсація за час затримки розрахунку при звільненні, за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Факт роботи, перебування на посаді та здійснення повноважень ОСОБА_1 у період з 11.12.2019 по 14.04.2021 відповідачем не заперечується, а тому останній має право на дотримання роботодавцем гарантій, передбачених ст.ст.83, 116 КЗпП України та ст.24 Закону України «Про відпустки».
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі – Закон №1697-VII).
Відповідно до частин 1, 2 ст.82 Закону №1697-VII, прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.
Прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.
При цьому Законом №1697-VII не врегульовано порядок та строки розрахунку з прокурором при звільненні, а також виплата компенсації за не використані дні щорічної відпустки.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Згідно ст.83 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України), частини 1 ст.24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі – Закон №504/96-ВР), у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, приписи статей 116, 117 КЗпП України спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України  відповідальність.
Встановлено, що у період роботи з 11.12.2019 (день поновлення на посаді на виконання рішення суду) по 14.04.20214 (день звільнення з посади) позивачу було надано відпустки згідно з наступними наказами:
- від 07.12.2020 №1249к – 14 к.д. за період роботи 11.12.2019 по 10.12.2020, відпустка тривала з 09.12.2020 по 22.12.2020;
- від 30.12.2020 №1331 – 13 к.д. за період роботи 11.12.2019 по 10.12.2020, відпустка тривала з 02.01.2021 по 15.01.2021;
- від 21.01.2021 №45к – 1 к.д. за період роботи 11.12.2019 по 10.12.2020, відпустка тривала з 22.01.2021;
- від 08.02.2021 №98к – 1 к.д. за період роботи 11.12.2019 по 10.12.2020, відпустка тривала з 08.02.2021;
- від 10.02.2021 №107к – 2 к.д. за період роботи 11.12.2019 по 10.12.2020, відпустка тривала з 11.02.2021 по 12.02.2021;
- від 02.03.2021 №153к – 1 к.д. за період роботи 11.12.2019 по 10.12.2020, відпустка тривала з 03.03.2021;
- від 10.03.2021 №166к – 1 к.д. за період роботи 11.12.2019 по 10.12.2020, відпустка тривала з 11.03.2021;
- від 29.03.2021 №359к – 1 к.д. за період роботи 11.12.2019 по 10.12.2020, відпустка тривала з 29.03.2021;
- від 06.04.2021 №377к – 3 к.д. за період роботи 11.12.2019 по 10.12.2020, відпустка тривала з 06.04.2021 по 08.04.2021;
Згідно з особою карткою працівника форми №П-2, з 19.06.2018 стаж роботи ОСОБА_1 в органах прокуратури становить понад 10 років. 
Отже, з 19.06.2018 ОСОБА_1 має право поряд із щорічною оплачуваною відпусткою тривалістю 30 календарних днів на додаткову оплачувану відпустку тривалістю 15 календарних днів.
Вказана обставина встановлена рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 у справі №460/1984/20, яке набрало законної сили, а тому в силу вимог ст.77 КАС України доказуванню не підлягає.
Із вищезазначених наказів про надання відпустки, встановлено, що за період роботи з 11.12.2019 по 10.12.2020 позивачем використано 37 календарних днів щорічної основної та додаткової відпуски, що не заперечується відповідачем. 
Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 при наявності необхідного стажу, мав право на щорічну оплачувану відпустку тривалістю 30 календарних днів та додаткову оплачувану відпустку тривалістю 15 календарних днів, тобто 45 календарних днів.
Отже, станом на день звільнення 14.04.2021 ОСОБА_1 не було використано дні щорічної основної та додаткової відпусток за наступні періоди роботи:
- з 11.12.2019 по 10.12.2020 – 8 календарних днів;
- з 11.12.2020 по 14.04.2020 – 15 календарних днів (з розрахунку 30 к.д. + 15 к.д. / 12 м. * 4 м. (фактично відпрацьований час)
При цьому безпідставними є покликання апелянта, як на підставу для відмови у задоволенні даного позову, на те, що датою звільнення ОСОБА_1 на даний час є 07.11.2016, оскільки рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16.03.2020 у справі №817/2166/16 було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Рівненської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто, визнано правомірним наказ Генерального прокурора від 07.11.2016 №26к про звільнення позивача з посади та органів прокуратури, з огляду на наступне.
Компенсація за невикористані дні відпустки, як компенсація за час затримки розрахунку при звільненні, за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Факт роботи, перебування на посаді та здійснення повноважень ОСОБА_1 у період з 11.12.2019 по 14.04.2021 підтверджено матеріалами справи та відповідачем не заперечується.
Отже, ОСОБА_1 має право на дотримання роботодавцем гарантій, передбачених ст.ст.83, 116 КЗпП України та ст.24 Закону №504/96-ВР.
Однак, Прокуратурою Рівненської області при звільненні 14.04.2021 ОСОБА_1 вимоги ст.116 КЗпП України порушено, належну йому компенсацію за 23 календарні дні щорічної відпустки не виплачено.
Отже, правильним є висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації при звільненні за невикористані 23 календарні дні щорічної відпустки та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 23 календарні дні щорічної відпустки.
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відповідно до ст.139 КАС України, судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Рівненської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 липня 2022 року – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	В. Я. Качмар