ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2022 року	Львів	Справа № 380/8599/22 пров. № А/857/12914/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді –                                                   Ніколіна В.В.,
суддів –                                                                      Большакової О.О., Пліша М.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення  Львівського окружного адміністративного суду  від 02 серпня 2022 року (суддя –Лунь З.І., м. Львів) у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

                                               ВСТАНОВИВ:

          Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі – ФОП ОСОБА_1 ) у червні 2022 року звернувся до суду з адміністративним позовом доДержавної служби з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати Постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 24.12.2021№322882 (далі – Постанова). В обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржувана Постанова є протиправною та  такою, що належить скасуванню, позаяк під час здійснення перевірок  ним на вимогу інспектора управління Укртрансбезпеки пред`явлено всі необхідні документи та жодної постанови на місці проведення відповідної перевірки не було оформлено, а надалі він отримав постанову про накладення адміністративно-господарського штрафу.
          Рішенням Львівського окружного адміністративного суду  від 02 серпня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням нанеповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, щоу постанові повинна бути зазначена санкція, передбачена абзацом 8 частини першої статті 60 Закону України “Про автомобільний транспорт” (далі – Закон №2344-III), яка передбачає накладення адміністративно-господарського штрафу у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Також вказує на те, що ним було пред`явлено до перевірки усі необхідні документи.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити таку без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
          Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що12.11.2021 державними інспекторами Слобожанського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки на підставі направлення на а/д М-03 «Київ-Харків-Довжанський» проведено перевірку транспортного «DAF» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , який належить йому, за результатами якої складено акт перевірки №302690  від  12.11.2021.
В ході проведення перевірки працівниками управління Укртрансбезпеки виявлено порушення, а саме: надання послуг з перевезення вантажу, згідно з ТТН №2672  від  11.11.2021, без оформлення документів, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону №2344-III. Так позивач надавав послуги з перевезення вантажу згідно з ТТН, транспортним засобом, який обладнаний аналоговим тахографом без оформлення документів, перелік яких визначений статтею 48 цього Закону, а саме без роздруківки даних роботи тахографу з 16.10.2021 по 12.11.2021, передбаченої  п.3.3 Наказу  МТЗУ  №385 від 24.06.2010.
На підставі акта перевірки  №302690 від 12.11.2021 Західним міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки у зв`язку з допущенням позивачем порушення законодавства про автомобільний транспорт, а саме: не оформлені документи, перелік яких визначений статтею 39 та статтею 48 Закону №2344-III, відповідальність за яке передбачена абзацом  3  частини 1 статті 60 Закону №2344-III, прийнято Постанову, якою на позивача накладено адміністративно-господарський штраф в розмірі 17000,00грн.
Не погоджуючись із вказаною Постановою, позивач звернувся із позовом до суду про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правомірно було притягнуто позивача до відповідальності, визначеної статтею 60 Закону №2344-III за порушення вимог статті 48 Закону №2344-III.

Відповідно до частини другої статті19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Предметом спірних правовідносин є правомірність застосування до позивача санкцій за порушення положень чинного законодавства, зокрема у вигляді адміністративно-господарського штрафу.
За змістом частин першої, другої статті 218 Господарського кодексу України (далі – ГК України) підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Згідно зі статтями 238- 239 ГК України, за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади адміністративно-господарські санкції, до яких відноситься адміністративно- господарський штраф.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про транспорт» (далі - № 232/94-ВР) нормативні акти, які визначають умови перевезень, порядок використання засобів транспорту, шляхів сполучення, організації безпеки руху, охорони громадського порядку, пожежної безпеки, санітарні та екологічні вимоги, що діють на транспорті, є обов`язковими для власників транспорту і громадян, які користуються послугами транспорту та шляхами сполучення.
Відносини між автомобільними перевізниками, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулюються Законом №2344-ІІІ.
Відповідно до частини дванадцятої статті 6 Закону №2344-ІІІ державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
За своєю правовою природою штраф, який застосовується до автомобільних перевізників відповідно до статті 60 Закону № 2344-ІІІ, є адміністративно- господарським штрафом, а тому він може бути застосований виключно до суб`єкта господарювання, у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності у сфері автомобільного транспорту.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 55 ГК України, суб`єктами господарювання є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.
Таким чином, суб`єктом правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 60 Закону № 2344-ІІІ, може бути лише суб`єкт господарювання.
Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами визначена “Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті”, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (далі - Порядок № 1567, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.2020 № 727).
Відповідно до Порядку № 1567 передбачено, що:
державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України (пункт 2); органами державного контролю на автомобільному транспорті (далі органи державного контролю) є Укртрансбезпека, її територіальні органи (пункт 3); державний контроль на автомобільному транспорті (далі державний контроль) здійснюється посадовими особами органу державного контролю (далі посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) (пункт 4); рейдова перевірка додержання суб`єктом господарювання вимог, визначених пунктом 15 цього Порядку, здійснюється на підставі щотижневого графіка (пункт 12); рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту (пункт 14); рейдова перевірка проводиться у строк, зазначений у направленні на перевірку (пункт 19).
Крім того, пунктом 15 Порядку № 1567 визначено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.
Згідно з статтею 34 Закону № 2344-ІІІ автомобільний перевізник повинен, зокрема, виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.
Відповідно до статті 48 Закону № 2344-ІІІ передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Крім того, відповідно до частини другої статті 49 Закону № 2344-ІІІ, водій транспортного засобу зобов`язаний, зокрема, мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень; дотримуватися визначеного режиму праці та відпочинку.
Таким чином, положеннями спеціального закону покладено на перевізника обов`язок з забезпечення, а водія - пред`явлення для перевірки відповідних документів.
Під час перевірки було виявлено порушення позивачем вимог статті 60 Закону № 2344-ІІІ.
Як вбачається з Акта № 302690 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 10.02.2022, під час перевірки виявлено порушення статті 48, 49 Закону № 2344-ІІІ, наказу МТЗУ№ 385 від 24.06.2010, п. 3.3, а саме відсутня роздруківки з тахографу за період з 16.10.2021 по 12.11.2021 та відсутня особиста картка водія чи бланк підтвердження діяльності.  У цьому ж Акті вказано, що пояснення водія про причини порушення: відсутні. Водій транспортного засобу акт підписав.
Відповідно до пунктів 3,4 “Порядку зупинення транспортного засобу, що здійснює автомобільні перевезення пасажирів та вантажів”, посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті та її територіальних органів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 422 від 20.05.2013 (далі - Порядок №422), був зупинений транспортний засіб марки DAF , номерний знак НОМЕР_1 .
Як встановлено матеріалами справи, що позивач надав для перевірки посадовим особам Державної служби України з безпеки на транспорті:  посвідчення водія НОМЕР_2 ; 
свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки DAF, номерний знак НОМЕР_1 , серії НОМЕР_3 ;   товарно-транспортну накладну від 11 листопада 2021 року № 2672.

Апелянт покликається на необхідність застосування абзацу 8 частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ.
Абзац 8 частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ передбачає відповідальність за порушення законодавства України про автомобільний транспорт, а саме за порушення режимів праці та відпочинку водіями транспортних засобів - штраф у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Для правильного вирішення справи варто звернути увагу, що вищезазначена норма підлягає застосуванню виключно у випадку наявності відповідної інформації та документів, проте із порушенням “Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів”, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 № 340, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14 вересня 2010 року за № 811/18106 (далі - Положення № 340).
Тобто, у випадку порушення тривалості відпочинку чи керування транспортним засобом водієм, які можна встановити виключно за наявності роздруківки роботи даних тахографа або картки водія.  Тому, оскільки зазначених документів у водія не було, відповідальність настає виключно за абзацом 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ, згідно з яким встановлено відповідальність автомобільних перевізників за порушення законодавства про автомобільний транспорт у вигляді адміністративно-господарського штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону.
Таким чином, колегія суддів відхиляє твердження апелянта про помилковість притягнення до відповідальності за абзацом третім частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ, оскільки такі не відповідають чинним нормам законодавства у сфері автомобільного транспорту.

Стосовно доводів апелянта про те, що ним було пред`явлено до перевірки усі необхідні документи апеляційний суд зазначає наступне.
Як вже зазначалось вище, відповідно до статті 48 Закону № 2344-ІІІ передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Отже, стаття 48 Закону № 2344-ІІІ містить невичерпний перелік документів необхідних для здійснення вантажних перевезень.
Відповідно до абзацу першого пункту 6.1 Положення № 340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.
Згідно із абзацом 4 пункту 3.3 “Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті”, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 №385, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20 жовтня 2010 року за № 946/18241 (далі - Інструкція №385), водій транспортного засобу, обладнаного тахографом має мати при собі протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.
Апелянт стверджує, що водієм було пред`явлено усі належні документи, проте дане твердження не відповідає дійсності, оскільки в останнього не було ні роздруківки даних роботи тахографа за період з 16.10.2021 по 12.11.2021, ні картки водія, а дані документи є «іншими документами» в контексті статті 48 Закону № 2344-ІІІ та повинні бути пред`явлені особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху.
Висновки суду першої інстанції в цій частині є правильними, та не спростовуються доводами апелянта.
Пунктом 21 Порядку №1567 встановлено, що у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.
Отже, на момент проведення перевірки транспортний засіб марки DAF, реєстраційний номер НОМЕР_1 був обладнаний тахографом у відповідності до Положення № 340. З огляду на відсутність обов`язкових документів для транспортних засобів, обладнаних тахографами, при проведенні рейдової перевірки автомобільного перевізника було правомірно притягнуто до відповідальності за абзацом третім частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 01 липня 2020 року у справі №К/9901/22356/18 зазначив, що діюче законодавство чітко визначає підстави для відповідальності автомобільного перевізника, як то порушення законодавства про автомобільний транспорт. Отже, відсутність у водія під час перевезення вантажів передбачених документів становить склад господарського правопорушення, за яке до автомобільних перевізників застосовується адміністративно-господарський штраф.
З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що відповідачем правомірно було притягнуто позивача до відповідальності, визначеної статтею 60 Закону №2344-III за порушення вимог статті 48 Закону №2344-III.
Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
Міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

                                               ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення  Львівського окружного адміністративного суду  від 02 серпня 2022 року в справі №380/8599/22- без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	М. А. Пліш