Справа № 344/15960/21 
Провадження № 22-ц/4808/1050/22 
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі: 
головуючого  (суддя-доповідач) Максюти І.О.,
суддів                                            Василишин Л.В., Фединяка В.Д., 
секретаря                                       Мельник О.В.,
з участю представника особи, яка подала апеляційну скаргу (позивача) акціонерного товариства «Альфа-Банк» Матвійчука М.З., особи, яка подала апеляційну скаргу (відповідача) ОСОБА_1 і його представника адвоката Дяківа Д.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 , приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінський Віталій Данилович про визнання недійсним договору дарування, припинення права власності та визнання права власності та зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_3 про зобов`язання провести реструктуризацію за кредитним договором, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 адвоката Дяківа Дмитра Івановича та представника акціонерного товариства «Альфа-Банк» адвоката Матвійчука Михайла Зеноновича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Польською М.В. 13 липня 2022 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 15 липня 2022 року,     
                                                  в с т а н о в и в :
У вересні 2021 року акціонерним товариством «Альфа-Банк» подано позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог ОСОБА_3 , приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінський Віталій Данилович про визнання недійсним договору дарування, припинення права власності та визнання права власності. 
В обґрунтування позову зазначено, що 15.08.2007року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого надано кредит в сумі 25000 доларів США, зі сплатою 12% річних, строком до 15.08.2022року. 
В забезпечення кредитних зобов`язань 15.08.2007р. між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за яким передано в іпотеку квартиру по АДРЕСА_1 . Договір іпотеки від 15.08.2007 також передбачав обов`язок іпотекодавця повідомити про зміну місця свого проживання. Позичальник змінив місце своєї реєстрації (з АДРЕСА_2 ), зареєструвавшись в іпотечному майні – квартирі по АДРЕСА_1 .
Також 14.04.2021 року уклав договір дарування належної йому 1/6 частки квартири по АДРЕСА_2 із сестрою ОСОБА_2 (безоплатне відчуження), про що позивач дізнався пізніше, з метою створення умов (приховання додаткового майна - формальні зміни майнового стану), за яких боржник ОСОБА_1 набуде права проведення реструктуризації боргу за Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» від 13.04.2021р. При цьому, договір дарування вчинено на наступний день після прийняття закону, що вказує на фіктивний перехід права власності нерухомого майна до близького родича, з метою отримання пільгових умов погашення валютного кредиту та прощення частини кредиту, а не реальне безоплатне передання майна у власність, а тому слід визнати такий договір недійсним на підставі ст.202, 203, 717, 234 ЦК України. 
В подальшому, з 15.05.2021року боржник ОСОБА_1 припинив виконання кредитних зобов`язань таігнорував вимоги, направлені на повернення сторін в першочергове становище, яке існувало до відчуження майна, з метою захисту інтересів кредитора на виконання умов кредитного договору та усунення ризиків безпідставної втрати прав кредитора на належне виконання умов договору. 
Просив визнати недійсним договір дарування 1/6 частки квартири за адресою АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що посвідчений 14.04.2021 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ПавлінськимВіталієм Даниловичем в реєстрі за №1461; припинити за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частки квартири за адресою АДРЕСА_2 (номер запису про право власності 41496580 14.04.2021р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1385159026101); визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частки квартири за адресою АДРЕСА_2 , трикімнатної, загальною площею 57.7 м.кв., житловою площею 41.7 м.кв., що належала йому на підставі Свідоцтва про право власності б/н від 23.12.2005р. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1385159026101) (а.с.1-10, том 1).
У листопаді 2021 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_4 , до АТ «Альфа-Банк», третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_3 про зобов`язання провести реструктуризацію за кредитним договором від 15.08.2007р., укладеним між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , відповідно до вимог Закону України «Про споживче кредитування».
Позов обґрунтований тим, що боржник за кредитним договором від 15.08.2007 року, укладеним між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , належним чином повідомив кредитора про зміну місця реєстрації, про що свідчить направлена ним заява 18.05.2021 року та відповідь банку 27.05.2021 року на нову адресу боржника по АДРЕСА_1 , де він був зареєстрований ще з 27.08.2011 року, тому такі доводи позивача є неправдивими. Договір дарування від 14.04.2021 року не є фіктивним, оскільки, по перше, закон від 13.04.2021 року тільки 21.04.2021 року був підписаний Президентом, набрав чинність 23.04.2021р. (на наступний день з дня опублікування), що унеможливлює дізнання ОСОБА_1 про факт набрання в подальшому чинності даного закону. По друге, майно що відчужувалось, не було обтяженим, сестра проживала в цій квартирі ( ОСОБА_1 з 2011 року там не проживав) та протягом значного періоду часу саме вона доглядала за її та братовими батьками (дарувальника), тобто досягався з дотриманням вимог законодавства справедливий розподіл майна, яке належало батькам. Станом на час укладення договору дарування жодних кредитних зобов`язань перед банком не було. ОСОБА_1 ще з 2015 року звертався до кредитора про реструктуризацію кредиту, а в подальшому - 18.05.2021р., 24.06.2021р., 16.07.2021р., 15.08.2021р., оскільки позитивної відповіді не було.
Просив зобов`язати ЗАТ «Альфа-Банк» провести реструктуризацію за кредитним договором від 15.08.2007року, укладеним між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , відповідно до вимог Закону України «Про споживче кредитування» (а.с.155-160, том 1).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської областісуду від 01.02.2022року прийнято зустрічний позов та об`єднано з первісним (а.с.176-177, том 1).
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 липня 2022 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено (а.с.218-228, том 1). 
Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, представник ОСОБА_1 адвокат Дяків Д.І.подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення в цій частині ухвалене з порушенням норм матеріального права.
Зазначає, що 23 квітня 2021 року набрав  законної сили Закон «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», яким надано право позичальникам просити банк провести обов`язкову реструктуризацію кредитних зобов`язань.
Не погоджується із висновком суду про те, що однією з підстав відмови вимог зустрічного позову було ненадання довідки про доходи ОСОБА_5 . В законі чітко вказано, що довідка про доходи вимагається саме з позичальника та/або майнового поручителя. Оскільки дочка ОСОБА_5 є повнолітньою, проживає окремо, за кордоном, та не має жодного стосунку до кредитного договору, відповідно немає необхідності надавати довідку про її доходи.
Також вказує, що ним був поданий повний пакет документів, який надавався Банку для проведення реструктуризації (відповідно до вимог закону), тому суд безпідставно дійшов висновку про неможливість встановлення факту надання чи ненадання відповідного пакету документів на проведення реструктуризації кредиту. Також звертає увагу на те, що банк у своїх відповідях на заяви про проведення реструктуризації не вимагав надання додаткових документів.
Суд, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, послався на те, що реструктуризація кредитного договору є дискреційними повноваженнями Банку. Не погоджується із такою позицією суду, оскільки пунктом 7 «Прикінцевих та Перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитуваня» чітко вказано,  що при дотриманні певних умов банк зобов`язаний (а не має право) провести реструктуризацію певного боргового зобов`язання. Тобто, оскільки ОСОБА_1 були дотримані усі вимоги щодо надання підтверджуючих документів відносно підтвердження права на реструктуризацію, то посилання суду на  дискреційні повноваження по суті заохочує банк до невиконання вимог закону та позбавляє права боржника на реструктуризацію кредиту.
Просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні його зустрічного позову та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги зустрічного позову (а.с.2-4, том 2).
Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні первісного позову, представник акціонерного товариства «Альфа-Банк» адвокат Матвійчук М.З.подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення в цій частині ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Посилається на те, що судом при його ухваленні не з`ясовано усіх обставин, що мають істотне значення для справи та не надано їм належної оцінки.
Зазначає, що свої зобов`язання за кредитним договором позичальники тривалий час виконували належним чином, та починаючи з 2015 року погашали заборгованість з випередженням. При цьому, з 15.04.2014 року кредитор припинив нарахування відсотків за користування кредитом, оскільки ОСОБА_1 отримав статус учасника АТО.
Вказує, що на час укладення правочинів ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та володів правом власності на вказану квартиру в розмірі 1/6 частки.  27 серпня 2011 року ОСОБА_1 змінив місце реєстрації та зареєстрував право власності  за адресою: АДРЕСА_1 . Дещо раніше – 18.08.2011 року, за цією ж адресою зареєстрували місце проживання його дружина ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_6 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матів ОСОБА_1 – ОСОБА_1 , після смерті якої відкрилась спадщина на належні 3/6 часток квартири АДРЕСА_3 , та складалась із трьох кімнат, загальною площею 57,7 кв.м.
23.10.2017 року право власності на спадщину в розмірі  3/6 часток квартири АДРЕСА_3 зареєструвала за собою ОСОБА_2 (сестра ОСОБА_1 ).
Наголошує, що 14.04.2021 року (на наступний день після прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» за №1381-ІХ, який набрав чинності 23.04.2021 року), ОСОБА_1 уклав договір дарування належної йому 1/6 частки квартири АДРЕСА_3 , що належала йому на підставі свідоцтва про право власності від 23.12.2005 року.  В результаті таких дій, право власності на 1/6 частки житлового майна за безвідплатним договором дарування перейшло до сестри позичальника – ОСОБА_2 .
Апелянт вважає, що такими діями позичальник умисно намагався створити умови, за яких він набуде права, передбачені Законом №1381-ІХ від 13.04.2021 року, адже договір дарування було укладено з метою приховання додаткового майна боржника, тому є підстави вважати такий договір фіктивним та таким, що порушує права АТ «Альфа-Банк» як кредитора, оскільки надає позичальнику пільги, на які той не мав би права без укладення такого договору.
Наголошує, що ОСОБА_2 є близьким родичем  позичальника (його сестрою), що свідчить про її обізнаність про фінансові зобов`язання ОСОБА_1 , перед Банком та сприяння позичальнику у створенні умов, за яких він матиме отримати більш вигідні умови погашення своїх зобов`язань, аніж інші позичальники, шляхом формальної зміни в його майновому стані після укладення спірного правочину.
Вказує, що доводи відповідача, начебто він пообіцяв сестрі подарувати  свою частку квартири в якості вдячності за те, що вона доглядає за хворими батьками, не підтверджуються жодними доказами. Також суду не надано доказів наявності в сторін перешкод щодо укладення договору дарування або попереднього договору дарування в період з 04.03.2017 року по 14.04.2021 року, що свідчить  про явну не випадковість укладення договору саме на наступний день після прийняття Закону України №1381-ІХ від 13.04.2021 року. Аргументи відповідача про набрання даним Законом сили тільки 23.04.2021 року (тобто не був чинний на час укладення оскаржуваного правочину), не спростовують доводів позивача, Законом №1381-ІХ від 13.04.2021 року тільки підтверджують наявність у сторін умислу до вчинення фіктивного правочину. 
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямоване на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 статті 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.  Такі правові висновки зроблені у постановах ВСУ від 19.12.2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23.08.2017 року у справі №306/2952/14-ц та від 09.09.2017 року у справі №359/1654/15-ц.
З цих підстав просить скасувати рішення суду в частині відмови в первісному позові та ухвалити нове, яким первісний позов АТ «Альфа-Банк» задовольнити в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача (а.с. 17-24, том 2).
Представником АТ «Альфа-Банк» подано відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дяківа Д.І., в якому просить  відмовити у її задоволенні в повному обсязі (а.с.31-33, том 2).
Іншими учасниками справи відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
У судове засідання не з`явилися відповідач ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_3 , приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінський В.Д., про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином.
Від відповідачки ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вимоги підтримують в повному обсязі, а апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» просять залишити без задоволення (а.с.72-75, том 2). 
Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за їх відсутності.
Вислухавши пояснення представника особи, яка подала апеляційну скаргу (позивача) акціонерного товариства «Альфа-Банк» Матвійчука М.З., особи, яка подала апеляційну скаргу (відповідача) ОСОБА_1 і його представника адвоката Дяківа Д.І., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги є необґрунтованими, виходячи з таких підстав.
Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі  питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги  і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для  вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини  сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає  застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в  позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.
Судом встановлено, що 15.08.2007р. між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (солідарними позичальниками) укладено кредитний договір, за умовами якого надано кредит в сумі 25000 доларів США, під 12% річних, цільове використання кредиту – на власні потреби, строком до 15.08.2022р. (а.с.17-22, том 1). 
З 15.09.2008р. відсоткова ставка була збільшена односторонньо банком до 15% річних (а.с.81-83, том 1).
В забезпечення кредитних зобов`язань цього ж дня (15.08.2007р.) між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за яким передано в іпотеку двохкімнатну квартиру по АДРЕСА_1 , загальною площею 65.7 м.кв., житловою площею 35.4 м.кв., що належала іпотекодавцюна підставі свідоцтва про право власності б/н від 21.05.2007р., вартістю іпотечного майна – 228 199 грн (а.с.23-26, том 1). Внесено відомості в реєстр іпотек та заборон 15.08.2007р. (а.с.115зв-116, том 1). 
Дане обтяження й іпотека не втратили чинності, що не заперечували сторони у судовому засіданні. 
При цьому, за умовами даного договору (перший абзац договору іпотеки щодо даних сторін такого) прописано реєстрацію іпотекодавцяЛазора ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_2 , тобто він був власником іпотечного майна, але не був там зареєстрований станом на 15.08.2007р., про що було відомо й банку. 
Аналогічно, в кредитному договорі адреса позичальника була така ж - АДРЕСА_2 .
Умовами кредитного договору та/або іпотечного договору не було передбачено заборону проведення реєстрації (зміни) місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою розташування житлового нерухомого майна, яке в тому числі є предметом іпотеки чи навпаки, іншого матеріали справи не містять.
Договір кредиту від 15.08.2007р. також передбачав обов`язок позичальника повідомити про зміну місця свого проживання, однак позичальник змінив місце своєї реєстрації (з АДРЕСА_2 ), зареєструвавшись в іпотечному майні – квартирі по АДРЕСА_1 , про що банк дізнався після перевірки відомостей при розгляді звернення ОСОБА_1 від 18.05.2021р. до банку щодо реструктуризації боргу.
Згідно п.7.2 кредитного договору позичальник зобов`язувався письмово повідомляти кредитора про зміну паспортних даних, ідентифікаційного номеру, контактних телефонів, реєстрації місця проживання (або прописки) протягом 3-х робочих днів таких змін.
Відповідач ОСОБА_1 зазначив, що належним чином повідомив кредитора про зміну місця реєстрації ще в 2011р. й докази відповідні не збереглися, однак і в 2015 році він подавав заяву до позивача з нової адреси реєстрації, та є відповідь банку 27.05.2015р. на нову адресу боржника по АДРЕСА_1 , де він був зареєстрований ще з 27.08.2011р., про що свідчить видана ОСОБА_1 довідка про склад сім`ї станом на 01.07.2021р., а також про це ж свідчить направлені ним заяви і в 2021р. з цієї адреси та відповіді банку за цією адресою.
З Інформації реєстру, ОСОБА_2 (сестра відповідача ОСОБА_1 ) згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23.10.2017р., стала власником 3/6 частки квартири (тобто половини) по АДРЕСА_2 (а.с.113,144, том 1), успадкувавши частки (по 1/6) від ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а з 14.04.2021р. стала власником ще 1/6 частки цієї квартири, подарованої братом ОСОБА_1 , тобто відповідачем за первісним позовом, та набула у власністьвласність 4/6 частки квартири).  Ще по 1/6 частці квартири належить іншій сестрі та племіннику.
14.04.2021р. укладений та підписаний договір дарування між відповідачем ОСОБА_1 як дарувальником та його сестрою ОСОБА_2 як обдаровуваною, згідно якого дарувальник подарував належну йому частку 1/6, а обдаровувана прийняла в дарунок 1/6 частки квартири по АДРЕСА_2 (а.с.105,119, том 1). 
Згідно умов даного договору, право власності в обдаровуваної виникає на дану частку з моменту її прийняття, та з моменту державної реєстрації такого права в реєстрі (п.5,5.1,5.2,8).
Як встановлено судом, позичальник ОСОБА_1 не проживав а ні з 1994 року (часу одруження), ані з 2005р. (набуття права власності на частку) у даній квартирі (часткова власність 6 осіб) – а.с.29-30, том 1).
1/6 частка відчужувалась ним у квітні 2021р., якою він не користувався, знявся з реєстрації ще у 2011році.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач ОСОБА_1 не приховував майно від кредитора, відчуживши частку у квартирі на користь сестри, так як по кредитних зобов`язаннях було заставлено інше майно, а не те, що відчужувалось.
Крім того, із матеріалів справи встановлено, що до квітня 2021р. жодних порушень зобов`язання перед кредитором ОСОБА_1 , як одного з солідарних позичальників, також не було (підтверджується сторонами та розрахунком заборгованості – а.с.27-28, том 1), а така заборгованість по тілу кредиту станом на 20.09.2021р. залишається в сумі 3850 доларів США і настала тільки з 15.05.2021 року, при цьому всі відсотки сплачені позичальниками ще в квітні 2014р. (в подальшому за законом відсотки не нараховувались позичальнику як військвозобов`язаному та учаснику АТО).
ОСОБА_1 як солідарний позичальник вперше 18.05.2015р. звернувся до кредитора АТ «Альфа-Банк» про реструктуризацію кредиту та отримав відповідь від 27.05.2021р., в якій зазначено, що за його кредитним договором існує можливість надання реструктуризації кредиту шляхом проведення конвертації (переоформлення кредиту у національну валюту) по міжбанківському курсу на день укладення такої угоди, рішення приймає колегіальний орган, нова відсоткова ставка становитиме приблизно 28% річних (а.с.78-80, том 1).   
Угода укладена не була за відмови банку, що не спростував представник банку.
Такі ж звернення, що є предметом доведення за зустрічним позовом про реструктуризацію кредиту, але вже за вказаними нормами закону про споживчий кредит, були подані ОСОБА_1 13.05.2021р., 24.06.2021р., 16.07.2021р., 15.08.2021р., 09.09.2021р.
З відповідей банку, зокрема і останньої від 15.09.2021р. встановлено, що зобов`язання по кредитному договору не підлягають реструктуризації згідно підпункту 4 п.7 ч.3 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування", так як з Інформаційної довідки з Державного реєстру встановлено, що ОСОБА_1 14.04.2021р. здійснив відчуження 1/6 частки додаткового майна за правочином, який вчинено на шкоду кредитору та спрямований на уникнення звернення стягнення на майно у зв`язку з чим носить фіктивний характер, а також у члена ОСОБА_10 виявлено додаткове нерухоме майнота до заяви не було долучено довідок про доходи позичальника, майнового поруителя та членів сім`ї(а.с.32-37,165-169, том 1).
Крім того, 08.09.2021р. направлено лист ОСОБА_11 на огляд предмету іпотеки (а.с.170, том 1).
Відмовляючи в задоволенніпервісного позову, суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що відповідач, укладаючи оспорюваний правочин (договір дарування), мав намір на ухилення від виконання певних зобов`язань, отже, спрямував свої дії на фіктивний перехід права власності на своє нерухоме майно до близького родича (сестри) з метою невиконання у майбутньому зобов`язань за кредитним договором. Окрім того, по кредитних зобов`язаннях було заставлено інше майно, а не те, що відчужувалось.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 , суд виходив з положень п.п.1-4 ч. 7 Розділу IV «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування, встановивши, що до заяви про проведення реструктуризації кредитних зобов`язань, відповідачем не долучено передбачені Законом документи, а саме: довідку про доходи членів сім`ї, дійшов висновку, що дії позивача при розгляді заяви відповідача про проведення реструктуризації за кредитом вчинені у повній відповідності до вимог Закону України «Про споживче кредитування», зокрема, Розділу IV «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування».
З такими висновками апеляційний суд погоджується з огляду на таке.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Правочин - це правомірна, не заборонена законом дія, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Загальні вимоги до правочину передбачені ст.203 ЦК України, зокрема і за ч.5 який має бути спрямований на реальне настання наслідків, обумовлених ним.
Презумпція правомірності правочину закріплена у ст.204 ЦК, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Заявлені вимоги про визнання правочину недійсним з вказаних підстав можуть бути задоволені, якщо доведені факти також фіктивності. 
Так, за вимогами ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Постанова Верховного Суду від 24 травня 2018 року справа №522/11043/14-ц, провадження № 61-5024св18 зазначає, що згідно з усталеною судовою практикою для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину; саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Таким чином, визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.
Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в обох учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Дарування будь-якого майна, у тому числі нерухомого, чи частки такого майна, є виключним правом власника (співвласника) цього майна.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» №1381 від 13.04.2021р., що набрав чинність 23.04.2021р., було внесено зміни до доповнення у розділі IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування". Зокрема, закон про споживче кредитування поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом, крім пункту 6 цього розділу, дія якого поширюється на всі договори про споживчий кредит, та пункту 7 цього розділу, дія якого поширюється на всі договори про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, які відповідають викладеним у зазначеному пункті критеріям" (п.2).
Отже, пунктом 7 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування", який набув чинності 23.04.2021р., було врегульовано правовідносини щодо договорів про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, які відповідають викладеним у зазначеному пункті критеріям, такими правовідносинами є кредитний договір від 15.08.2007р., укладений між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .
Також, розділі IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування" було доповнено пунктом 7, що зобов`язання позичальників за договорами про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, що відповідають зазначеним у цьому пункті критеріям (незалежно від дати укладення договору), підлягають обов`язковій реструктуризації на вимогу позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або його представника (за законом або за наявності довіреності на вчинення таких дій) у порядку та на умовах, встановлених цим пунктом:
1) обов`язковій реструктуризації підлягають зобов`язання, передбачені договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті (далі у цьому пункті - договір), у разі: наявності станом на день набрання чинності цим пунктом будь-якого непогашеного грошового зобов`язання (простроченого грошового зобов`язання та/або грошового зобов`язання, строк сплати якого не закінчився) перед кредитором (крім певних випадків) 
2) виконання зобов`язань за договором забезпечено предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку" у вигляді майна, віднесеного до об`єктів житлового фонду (далі - житлове нерухоме майно), або об`єкта незавершеного житлового будівництва, або майнових прав на нього, або садового будинку, або земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а загальна площа такого нерухомого майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує для квартири 140 квадратних метрів, для житлового будинку - 250 квадратних метрів, для садового будинку - 250 квадратних метрів, для земельної ділянки - площі, визначеної пунктом "г" частини першої статті 121 Земельного кодексу України.
Крім того, вимагається виконання хоча б однієї з таких умов:
предмет іпотеки - житлове нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника або майнового поручителя (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі), за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);
предмет іпотеки - нерухоме житлове майно придбавалося повністю або частково за рахунок кредитних коштів, отриманих за договором, і умовами договору або іпотечного договору передбачено заборону реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою розташування житлового нерухомого майна, за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);
3) реструктуризація зобов`язань, передбачених договором, здійснюється за заявою, що подається кредитору позичальником (особою, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або його представником (за законом або за наявності довіреності на вчинення таких дій) особисто або надсилається рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим пунктом (тобто до 23.07.2021р.), крім певних випадків.
У разі визнання судом поважними інших причин неподання заяви про проведення реструктуризації протягом тримісячного строку з дня набрання чинності цим пунктом суд може встановити інший строк для подання заяви. Якщо строк подання заяви про проведення реструктуризації пропущено позичальником з поважних причин (хвороба, перебування за межами території України тощо), кредитор за клопотанням позичальника має право подовжити строк подання заяви про проведення реструктуризації на два місяці.
У разі пропуску позичальником строків, зазначених у цьому підпункті, кредитор звільняється від обов`язку проведення реструктуризації зобов`язань за іпотечним кредитом на умовах, визначених цим пунктом.
4) у заяві про проведення реструктуризації зазначаються: прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) позичальника; найменування кредитодавця (повне або скорочене); інформація про дату укладення договору, яким передбачені зобов`язання, щодо реструктуризації яких подається заява; інформація про зареєстроване та фактичне місце проживання позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника); інформація про всі наявні у власності позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) на дату підписання заяви об`єкти нерухомого майна, віднесені до об`єктів житлового фонду (зазначається кожен такий об`єкт нерухомого майна та його адреса); інформація про зареєстроване та фактичне місце проживання майнового поручителя та про всі наявні у його власності на дату підписання заяви об`єкти нерухомого майна, віднесені до об`єктів житлового фонду (зазначається кожен такий об`єкт нерухомого майна та його адреса), - у разі наявності майнового поручителя; документи, що підтверджують інформацію, зазначену у заяві (документи про склад сім`ї, про доходи іпотекодавця (позичальника та/або майнового поручителя) та членів його сім`ї - на вимогу кредитора), розширену інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно кожного члена сім`ї іпотекодавця (позичальника та/або майнового поручителя).
У разі ненадання позичальником необхідних для проведення реструктуризації документів, зазначених у цьому підпункті, кредитор звільняється від обов`язку проведення реструктуризації зобов`язань за іпотечним кредитом на умовах, визначених цим пунктом.
Заявник несе відповідальність за достовірність зазначеної у заяві про проведення реструктуризації інформації. У разі якщо заявник не зазначив у заяві про проведення реструктуризації об`єкт нерухомого майна, віднесений до об`єктів житлового фонду, що на момент підписання заяви належав на праві власності позичальнику (особі, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або майновому поручителю, або заявник зазначив недостовірну інформацію про зареєстроване на момент підписання заяви місце проживання позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або майнового поручителя, або заявник зазначив недостовірну інформацію про фактичне місце проживання позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або майнового поручителя, то в разі встановлення однієї з цих обставин судом або в разі підтвердження однієї з таких обставин наявними у кредитора офіційними документами (виданими суб`єктами, уповноваженими відповідно до закону видавати такі документи), це є підставою для відмови у проведенні передбаченої цим пунктом реструктуризації. Якщо реструктуризацію відповідно до цього пункту проведено, це є підставою для відновлення грошових зобов`язань позичальника, які існували станом на день, що передував дню проведення такої реструктуризації, із зменшенням таких грошових зобов`язань на суми сплачених з дня проведення реструктуризації платежів.
Підсумовуючи наведене, з 23.04.2021р. зобов`язання позичальників за договорами про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, що відповідають зазначеним у цьому пункті критеріям (незалежно від дати укладення договору), підлягають обов`язковій реструктуризації на вимогу позичальника  у порядку та на умовах, встановлених цим пунктом, зокрема виконання зобов`язань за договором забезпечено предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку" у вигляді майна, віднесеного до об`єктів житлового фонду, загальна площа якого не перевищує для квартири 140 квадратних метрів.
Законом для вирішення питання реструктуризації зобов`язання позичальника за договорами про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, вимагалося виконання хоча б однієї з таких умов в т.ч., наявність відповідної умови, що предмет іпотеки - житлове нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя та відсутності у власності позичальника або майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна.
Судом встановлено, що за умовами договору іпотеки прописано реєстрацію іпотекодавцяЛазора ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_2 , тобто він був власником іпотечного майна, але не був там зареєстрований станом на 15.08.2007р., про що було відомо й банку. Аналогічно, в кредитному договорі адреса позичальника була така ж - АДРЕСА_2 . 
Предметом іпотеки, переданої в забезпечення кредитних зобов`язань, є квартира по АДРЕСА_1 , яка є об`єктом житлового фонду і не перевищує норму площі, вказаної статтею 5 Закону України "Про іпотеку".
Умовами кредитного договору та/або іпотечного договору не було передбачено заборону проведення реєстрації (зміни) місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою розташування житлового нерухомого майна, яке в тому числі є предметом іпотеки.
Разом з тим, ОСОБА_1 зазначив, що належним чином повідомив кредитора про зміну місця реєстрації ще в 2011р. й докази відповідні не збереглися.Однак в 2015 році він подавав заяву до позивача з нової адреси реєстраціїта є відповідь банку від 27.05.2015р. на нову адресу боржника по АДРЕСА_1 , де він був зареєстрований ще з 27.08.2011р.Про місце реєстрації боржника по АДРЕСА_1 свідчить видана ОСОБА_1 довідка про склад сім`ї станом на 01.07.2021р., а також про це ж свідчить направлені ним заяви і в 2021р. з цієї адреси та відповіді банку за цією адресою.
Хоча кредитний договір обумовлював обов`язок позичальника повідомити зміну будь-яких власних даних, однак такі  договір іпотеки щодо неможливості реєстрації в іпотечному майні самого іпотекодавця-власника застережень не містив.
З огляду на зазначене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що зміна місця реєстрації позичальником у 2011році передувала укладенню оспорюваного правочину дарування у 2021році. 
У свою чергу суд першої інстанції  достеменно встановив, що під час укладення договору дарування 1/6 частки квартири за адресою АДРЕСА_2 було дотримано вимог чинного законодавства, у тому числі щодо форми та змісту, відповідного типу правочину. Об`єкт нерухомого майна, що передавався у дарунок, належав ОСОБА_1 на праві приватної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності від 23.12.2005 року, яке є дійсним. Дарунок за спірним договором було передано дарувальником і прийнято обдарованим та він використовується останнім, тому спірний договір не може бути визнаний недійсним з причин його фіктивності (не спрямованості на реальне настання обставин, обумовлених ним).
Місцевим судом також зазначено, що предмет дарування на час укладення спірного договору не знаходився у АТ «Альфа Банк» в заставі, не перебував під обтяженням, зареєстрованим на користь позивача. Щодо предмета дарування відсутні будь-які судові рішення щодо звернення стягнення на нього на користь АТ «Альфа Банк», визнання права власності на нього за позивачем, передачі його позивачу у власність тощо.
Суд дійшов вірного висновку, про відсутність доведених обставин щодо приховування майна ОСОБА_1 від банку, як і ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань за кредитним договором.
За позичальниками ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишається заборгованість тільки по тілу кредиту станом на 20.09.2021р. в сумі 3850 доларів США, яка настала з 15.05.2021 року.
До квітня 2021р. жодних порушень зобов`язання перед кредитором ОСОБА_1 , як одного з солідарних позичальників, також не було (підтверджується розрахунком заборгованості – а.с.27-28, том 1), а така заборгованість по тілу кредиту станом на 20.09.2021р. залишається в сумі 3850 доларів США і настала тільки з 15.05.2021 року, при цьому всі відсотки сплачені позичальниками ще в квітні 2014р. (в подальшому за законом відсотки не нараховувались позичальнику як військвозобов`язаному та учаснику АТО).
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Отже, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Колегія суддів вважає, що позивачем не спростовано презумпцію правомірності оспорюваного договору дарування.
Наведені у апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк» доводи були предметом дослідження у суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на зазначене, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні первісного позову.
Щодо зобов`язання провести рестуруктуризацію за кредитним договором, суд виходить з наступного.
Предметом позовної заяви ОСОБА_1 є визнання незаконною відмови АТ «Альфа Банк» в проведенні реструктуризації заборгованості за кредитним договором №800001506 від 15.08.2007 року, укладеного між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в порядку, передбаченому п.п.1-4 ч. 7 Розділу IVПрикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» та зобов`язання АТ «Альфа Банк» провести реструктуризацію заборгованості за зазначеним кредитним договором.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив із того, що позивачем за зустрічним позовомдо заяви про проведення реструктуризації кредитних зобов`язань не долучено передбачені Законом документи.
Оскільки за підпунктом 4 п.7 ч.3 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування"у заяві особи про проведення реструктуризації зазначаються певні обставини з наданням відповідних доказів, в т.ч. доходи іпотекодавця (позичальника та/або майнового поручителя) та членів його сім`ї - на вимогу кредитора), розширену інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно кожного члена сім`ї іпотекодавця (позичальника та/або майнового поручителя), та інші документи які можуть вимагатися кредитором для прийняття відповідного рішення. 
Представник Банку вказав, що згідно поданої позичальниками довідки про склад сім`ї, зареєстрованої по АДРЕСА_1 (а.с.84, том 1) з ними зареєстрована членом сім`ї й дочка, яка хоч і проживає за кордоном, однак має також надати докази доходів.
Отже, відповідно пункту 7 розділу ІV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» обов`язковій реструктуризації підлягають зобов`язання, передбачені договором про споживчий кредит, наданийв іноземній валюті, у разі відсутності станом на 1 січня 2014 року простроченої заборгованості, яку згідно з договором про споживчий кредит позичальник зобов`язаний сплатити не пізніше 1 січня 2014 року (крім простроченої заборгованості із сплати неустойки та інших платежів, нарахованих у зв`язкуіз простроченням позичальником платежів, та/або будь-якої заборгованості, строк сплати якої відповідно до договору спливає після 1 січня 2014 року, але яку кредитор вимагав повернути достроково (у строк до 1 січня 2014 року)у зв`язку з простроченням позичальником платежів), або якщо зазначену прострочену заборгованість погашено до дня проведення реструктуризації.
07 травня 2015 року між Національним банком України та банківськими установами, у тому числі й АТ «Альфа Банк», підписаний Меморандум про реструктуризацію валютних кредитів.
Реструктуризації підлягає кредит, за яким загальна сума боргу не перевищує 2,5 млн  гривень за офіційним курсом гривні до іноземних валют станом на 01 січня 2015 року та строк повернення якого станом на 01 січня 2015 року не настав, а також за кредитом відсутня непогашена прострочена заборгованість станом на 01 січня 2015 року.
Обов`язок банків щодо виконання вищевказаних положень Меморандуму виникає виключно за умови прийняття таких змін: до окремих нормативних документів Національного банку України щодо незастосування санкцій до банків внаслідок порушення нормативів в результаті проведення реструктуризації валютних кредитів та/або прощення (анулювання) частини боргу; щодо подальшої класифікації цих кредитів, їх обліку тощо; до Податкового кодексу щодо звільнення від оподаткування банківські установи та фізичних осіб - позичальників за операціями реструктуризації (прощення) валютних кредитів та/або прощення (анулювання) частини боргу; скасування мораторію на звернення стягнення на майно, яке виступає забезпеченням за кредитами фізичних осіб (встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03 червня 2014 року разом з доповненнями).
Натомість у чинному законодавстві не відбулися вказані зміни, а тому  меморандум надавав банку лише право на вчинення такої дії. Для того, щоб розпочати фактичний процес реструктуризації боргу, позичальнику необхідно письмово звернутися до банку з проханням проведення конвертації згідно з Меморандумом та зареєструвати це звернення в банку. Потім отримати письмову відповідь від банку. У разі відмови або отримання рішення про застосування умов, які є гіршими за умови Меморандуму, потрібно письмово звернутися з наданням всіх матеріалів до відповідної комісії при Громадській раді.
Судом встановлено, що за позичальниками ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 залишається заборгованість тільки по тілу кредиту станом на 20.09.2021 в сумі 3850 доларів США, яка настала з 15.05.2021 року. Станом на 01.01.2014 року заборгованості не існувало.
Разом з тим, судом встановлено, що на підставі укладеного 15 серпня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 кредитного договору № 800001506, у відповідачів виникли зобов`язання з повернення кредитних коштів, наданих у іноземній валюті, сплаті процентів за користування кредитом у строк з 15.08.2007 року по 15.08.2022 року.
Виконання зобов`язання за кредитним договором забезпечено іпотекою, предметом якої є квартира по АДРЕСА_1 .
Судом встановлено і не спростовується Банком, що станом на 01 січня 2014 року у ОСОБА_1 була відсутня прострочена заборгованість за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, а станом на жовтень 2021 року (станом на час подання позову) у цього позичальника наявне непогашене грошове зобов`язання перед кредитором АТ «Альфа Банк».
Банк за результатом розгляду заяви відповідача про реструктуризацію повідомив про відсутність відповідних матеріалів для проведення реструктуризації грошових зобов`язань та запросив надати додаткові документи (зокрема, документи про доходи інших членів сім`ї). Відтак банк діяв виключно у межах положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», тому відсутні підстави для задоволення заявлених позовних вимог.
Суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що на час розгляду цієї справи відсутнє рішення суду про стягнення заборгованості за зазначеним кредитним договором в судовому порядку, що набрало законної сили, свідчить про існування між сторонами спору щодо розміру заборгованості за кредитним договором № 800001506 від 15 серпня 2007 року, та порушення позивачем порядку подачі заяви про реструктуризацію зобов`язань за кредитним договором (ненадання належних документів).
Сама по собі вимога позичальника на підставі п. 7 «;Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування» без дотримання порядку, встановленого цим пунктом, не є безумовною підставою для реструктуризації зобов`язання за договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, оскільки реструктуризація - це зміна істотних умов договору про споживчий кредит, що здійснюється кредитодавцем на договірних умовах із споживачем і впливає на умови та/або порядок повернення такого кредиту з урахуванням інших вимог цього пункту.
Спір розглядається судом з жовтня 2021 року, позичальники вправі продовжувати виконувати зобов`язання по сплаті тіла кредиту, а кредитор не позбавлений права використати (за наявності законних підстав) захист шляхом стягнення заборгованості в судовому порядку.
Таким чином, посилання та доводи осіб, які подали апеляційні скарги, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до не правильного вирішення справи, тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                                      п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Дяківа Дмитра Івановича та представника акціонерного товариства «Альфа-Банк» адвоката Матвійчука Михайла Зеноновича залишити без задоволення, а  рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 липня 2022 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:                                                                                                         І.О. Максюта
                                                                                                                   Л.В. Василишин
                                                                                                                   В.Д. Фединяк
Повний текст постанови складено 15 грудня 2022 року.