РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2022 року 
м. Рівне

Справа № 567/697/19
Провадження № 22-ц/4815/702/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді : Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Вейтас І.В.,
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , приватний нотаріус Острозького міського нотаріального округу в Рівненській області Грунтківської Ірини Анатоліївни,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в місті Рівне апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 20 січня 2022 року, ухвалене в складі судді Венгерчук А.О., повний текст рішення складено 31 січня 2022 року у справі № 567/697/19,

в с т а н о в и в :
У червні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Острозького міського нотаріального округу в Рівненській області Грунтківської І.А., треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання договорів дарування недійсними, визнання незаконними та скасування нотаріальних дій з посвідчення договорів дарування.
Позов мотивований тим, що спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя її бабусі ОСОБА_5 та її дідуся ОСОБА_6 04 серпня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договори дарування, відповідно до яких ОСОБА_6 безоплатно передав у власність ОСОБА_2 , а обдаровуваний прийняв у власність належний дарувальнику житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та право власності на земельну ділянку площею 0,0865 га., кадастровий номер 5610900000:03:002:0267, яка знаходиться за тією самою адресою. 
Вказує, що спірні договори укладені без письмової згоди дружини ОСОБА_5 , що є обов`язковим в силу ст. 65 СК України, а тому є недійсними.
Уточнивши позовні вимоги просила суд визнати недійсними укладені між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 договори дарування житлового будинку із надвірними будівлями та земельної ділянки площею 0,0865 га., кадастровий номер 5610900000:03:002:0267, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; визнати незаконними та скасувати нотаріальні дії приватного нотаріуса Острозького нотаріального округу Грунтківської І.А. із посвідчення зазначених договорів.
У серпні 2019 ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування.
Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 20 січня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Острозького міського нотаріального округу в Рівненській області Грунтківської Ірини Анатоліївни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договорів дарування недійсними та скасування нотаріальних дій з посвідчення договорів дарування відмовлено.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування відмовлено.
Не погодившись з означеним рішенням суду в частині відмови в задоволені первісних позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій покликається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення у цій скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що нотаріальне посвідчення договорів здійснене з грубим порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Зазначає, що згідно підпункту 4.2 пункту 4 Глави 1 Розділу ІІ вищевказаного порядку та ч. 3 ст. 65 СК України для посвідчення правочинів щодо розпорядженням спільним майном подружжя, яке оформлено на одного з подружжя, нотаріусу обов`язково має бути надана письмова згода іншого з подружжя і справжність підпису другого з подружжя має бути нотаріально засвідчена.
Покликається на те, що ОСОБА_5 не надавала письмової нотаріально посвідченої згоди для укладення договорів дарування. Однак, не дивлячись на відсутність такої згоди нотаріус здійснила посвідчення таких договорів. Вказує, що ОСОБА_5 не знала про укладення спірних договорів дарування.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 заперечує доводи останньої просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Рішення суду в частині зустрічних позовних вимог не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.
Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає .
Установлено, що ОСОБА_5 перебувала у шлюбі з 30 грудня 1956 року з ОСОБА_6 .
Відповідно до рішення виконавчого комітету Острозької міської ради від 10.05.1979 та договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 22.05.1979 вбачається, що ОСОБА_6 було відведено в безстрокове користування земельну ділянку в АДРЕСА_1 під індивідуальне будівництво. 
Під час шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 збудували житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який був зареєстрований за ОСОБА_6 як забудовником.
04.08.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договори дарування житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки (кадастровий номер 5610900000:03:002:0267, площа 0,0865), які знаходяться в АДРЕСА_1 .
Житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0,0865 га (кадастровий номер 5610900000:03:002:0267), яка призначена для будівництва та обслуговування зазначеного житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належать ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.
Після смерті ОСОБА_6 спадкоємцями І черги є дружина – ОСОБА_5 , та сини ОСОБА_7 , ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер. Спадкоємцями після його смерті є матір - ОСОБА_5 , дружина – ОСОБА_4 , син – ОСОБА_3 , донька – ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла. Спадкоємцями ОСОБА_5 є син ОСОБА_2 та внуки ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в порядку спадкової трансмісії.
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою–третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, наведені норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.
З огляду на правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2?4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження № 14-75цс18) дійшла висновку, що оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
За наведеного, ОСОБА_1 має право оспорювати дані правочини.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Згідно із частинами другою та третьою статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Отже, відсутність згоди одного із співвласників - подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції на час нотаріального посвідчення оспорюваного договору), при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена ( пункт 4.2. глави 1 розділу ІІ).
Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути складений письмово, а у визначених законом випадках – нотаріально посвідчений.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 243/14645/19-ц, провадження № 61-11576св21.
Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому, що узгоджується з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 червня 2020 року в справі № 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18).
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація права на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумцію належності його до спільної власності подружжя.
Убачається, що житловий будинок із надвірними будівлями є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . 
Дану обставину сторони не заперечують.
Письмову заяву (згоду) ОСОБА_5 на відчуження її чоловіком ОСОБА_6 належного їм на праві спільної сумісної власності подружжя житлового будинку не надавала.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд, дійшов висновку про задоволення позовних вимог та визнання недійсним договору дарування житлового будинку із надвірними будівлями АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , від 04.08.2016 оскільки вказаний договір укладено без письмової нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_5 , як співвласника, на відчуження спільного майна, що суперечить статті 369 ЦК України та статті 65 СК України.
Крім того, апеляційний суд зауважує, що правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки він є неактуальним відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20).
Щодо визнання недійсним договору дарування земельної ділянки
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Положення сімейного законодавства, що встановлюють режим спільної власності на майно, набуте під час шлюбу, не передбачають поширення режиму спільної сумісної власності подружжя на земельні ділянки, приватизовані одним з подружжя.
Земельні ділянки, набуті у власність у порядку приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, незважаючи на факт набуття такого права під час шлюбу (пункт 5 частини першої статті 57 СК України з урахуванням змін внесених Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-УІ «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка»).
Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу у приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Установлено, що спірна земельна ділянка, площею 0,865 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , набута ОСОБА_6 у власність за рахунок безоплатної приватизації, що підтверджується рішенням Острозької міської ради від 28 лютого 2007 року та державним актом на право приватної власності на земельну ділянку від 03 травня 2007 року серії ЯД № 260740.
Отже, земельна ділянка площею 0,865 га, була особистою власністю ОСОБА_6 , а тому режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється і письмова згода другого із подружжя не вимагається.
Щодо визнання незаконною та скасування нотаріальної дії 
Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.
Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій aбo відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні.
Відповідно до статті 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.
Право на звернення до суду з позовом про незаконність нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи (фізичні та юридичні), щодо яких були вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі.
Особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальних дій, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтересам порушені нотаріальною дією, вправі звернутися до суду із відповідним самостійним позовом про недійсність посвідченого акта, але не до нотаріуса, а до інших суб`єктів спірних матеріальних правовідносин, щодо яких виник спір.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 405/8279/15-ц, провадження № 61-17825св18.
Судом жодним чином не заперечується передбачене статтею 50 Закону України «Про нотаріат» право заінтересованої особи оскаржити до суду в порядку позовного провадження нотаріальну дію. Однак, при такому оскарженні нотаріус буде належним відповідачем у справі, коли у позові йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства, тобто коли у позивача відсутній спір про право з іншою особою, крім нотаріуса.
Якщо при визначенні таким чином предмета позову суд дійде висновку про наявність спору про право цивільне між позивачем та іншою особою (наприклад, другою стороною договору, який фактично оспорюється позивачем), то належним відповідачем у такій справі буде саме ця інша особа, а не нотаріус. Сам же нотаріус може бути залучений судом як третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Рішення у такій справі фактично жодним чином не впливає на нотаріуса, оскільки він не в змозі своїми діями або припиненням своїх дій вплинути на поновлення порушеного права позивача.
Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 367/2847/16-ц, провадження № 61-13640св18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року по справі № 438/610/14-ц, провадження № 14-577 цс19 виклала висновок, що закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб.
Суд першої інстанції на зазначені вимоги закону та його застосування уваги не звернув, у зв`язку з чим допустив порушення норм матеріального права, за наведеного апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково з наведених вище підстав.
Враховуючи навенаведене, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання договору дарування земельної ділянки недійсним та визнання незаконними та скасування нотаріальних дій.
Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 20 січня 2022 року в оскаржуваній частині скасувати .
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Острозького міського нотаріального округу в Рівненській області Грунтківської Ірини Анатоліївни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договорів дарування недійсними, визнання незаконними та скасування нотаріальних дій з посвідчення договорів дарування задовольнити частково.
Визнати недійсним договір дарування житлового будинку із надвірними будівлями АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , серії НАТ 370156 від 04.08.2016, посвідчений приватним нотаріусом Острозького міського нотаріального округу у Рівненській області Грунтківською І.А.
У задоволені позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,0865 га., кадастровий номер 5610900000:03:002:0267 за адресою АДРЕСА_1 та визнання незаконними та скасування нотаріальних дій з посвідчення договорів дарування відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  судовий збір у розмірі 1152,60 грн. понесених у зв`язку із переглядом справи судом апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 вересня 2022 року.

Головуючий :                                                         Гордійчук С.О.

Судді :                                                                        Боймиструк С.В.

                                                                               Вейтас І.В.