ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/7513/21  Номер провадження 33/814/1282/22	Головуючий у 1-й інстанції Москаленко В.В  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

Категорія ч.1 ст.130 КУпАП

ПОСТАНОВА 
ПО СПРАВІ ПРО АДМІНПРАВОПОРУШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2022 року 	м. Полтава	

Суддя Полтавського апеляційного суду Карпушин Г.Л., при секретарі судового засідання Бродській В.О., за участі в режимі відеоконференції особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його адвоката Марцонь Д.Г., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Ленінського районного суду м. Полтави від 07 липня 2022 року,-

В С Т А Н О В И В :
Постановою судді Ленінського районного суду м. Полтави від 07 липня 2022 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. 00 коп, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.
Стягнуто із ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 496 грн 20 коп. на користь держави. 
Цією постановою гр. ОСОБА_1 визнаний винним у тому, що 02 листопада 2021 року в м. Харків, пров. Молчанівський,12, він керував транспортним засобом авто ЗАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: тремтіння рук, поведінка не відповідає дійсності, зіниці очей не реагують на світло, від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків, чим порушив пункт 2.9а Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМ України N 1306 від 10.10.2001 року, за що передбачена ч.1 ст.130 КУпАП адміністративна відповідальність.
Не погодившись із вказаною постановою, її в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову судді Ленінського районного суду м. Полтави від 07 липня 2022 року , та закрити провадження стосовно ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вказана постанова прийнята з порушенням норм процесуального та матеріального права, зокрема суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи, надав невірну оцінку наявним в матеріалах справи доказам та запереченням сторони захисту.
На підтвердження своєї позиції посилається на те, що із наданих поліцейським доказів неможливо поза розумним сумнівом встановити наявність об`єктивної сторони діяння, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції проявив надмірний формалізм, неправомірно позбавивши його права на доступ до суду.
Також, обґрунтовуючи свою позицію скаржник посилається на те, що у працівників поліції не було законних підстав вимагати у нього будь-які документи, що, на його думку, ставить під сумнів правомірність подальших дій поліцейських. 
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши а режимі відеоконференції пояснення учасників справи, дослідивши надані докази, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 02 листопада 2021 року в м. Харків, пров. Молчанівський,12, він керував транспортним засобом авто ЗАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: тремтіння рук, поведінка не відповідає дійсності, зіниці очей не реагують на світло, від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків, чим порушив пункт 2.9а Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМ України N 1306 від 10.10.2001 року, за що передбачена ч.1 ст.130 КУпАП адміністративна відповідальність.
Визнаючи винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладаючи адміністративне стягнення у вигляді штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що фактично дане адміністративне правопорушення доводиться наступними доказами: протоколом про адміністративне правопорушення серії ААБ N 277112 від 02 листопада 2021 року, направленням на огляд від 02.11.2021 в якому зафіксовано відмову ОСОБА_1 від проходження огляду, поясненнями ОСОБА_1 , в яких він відмовився від проходження огляду від 02 листопада 2021 року, поясненнями понятих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 02 листопада 2021 року, які підтверджують відмову ОСОБА_1 від проходження огляду, відеозаписом на DVD-R диску.
З такими висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції погоджується, з огляду на наступне.
Керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, тягне за собою адміністративну відповідальність, передбачену ч.1 ст.130 КУпАП.
Правила дорожнього руху, затверджені постановою  Кабінетом Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. 
Пунктом 2.9а) ПДР України встановлено, що водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Як можна спостерігати із наявних матеріалів справи, водій ОСОБА_1 не виконав вимоги п.2.9а) ПДР України.
Доводи апелянта, щодо того, що із наданих поліцейським доказів неможливо поза розумним сумнівом встановити наявність об`єктивної сторони діяння, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, суд відхиляє з огляду на наведені вище докази, які містяться у матеріалах справи, і які свідчать про те, що розумного сумніву в доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, не існує.
Щодо доводів скаржника про те, що у працівників поліції не було законних підстав вимагати у нього будь-які документи, що, на його думку, ставить під сумнів правомірність подальших дій поліцейських, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.31 Закону України «Про Національну поліцію», поліція може застосовувати такі превентивні заходи: перевірка документів особи; опитування особи; поверхнева перевірка і огляд; зупинення транспортного засобу; вимога залишити місце і обмеження доступу до визначеної території; обмеження пересування особи, транспортного засобу або фактичного володіння річчю; проникнення до житла чи іншого володіння особи; перевірка дотримання вимог дозвільної системи органів внутрішніх справ; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису; перевірка дотримання обмежень, установлених законом стосовно осіб, які перебувають під адміністративним наглядом, та інших категорій осіб; поліцейське піклування.
Отже, як вбачається із наведеного вище положення Закону України «Про Національну поліцію» та обставин справи, суд доходить висновку, що працівники поліції діяли в межах законодавства, а тому підстав для визнання їхніх дій неправомірними не встановлено.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (п.65).
Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно із ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
З огляду  на встановлені  обставини справи, надані  на їх підтвердження докази, суд апеляційної інстанції  вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність  належними та допустимими доказами вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Доводи апелянта щодо порушення його процесуальних прав у зв`язку з проведенням розгляду справи у його відсутність в цілому є обґрунтованими. Для відновлення можливості ОСОБА_1 скористатися своїми правами, апеляційним судом забезпечено участь останнього в розгляді справи в суді апеляційної інстанції. За результатами апеляційного розгляду встановлено, що допущення вказаних порушень не вплинуло на правильність прийнятого рішення, а тому не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. 
У рішення ЄСПЛ від 25.03.2021 по справі «Сміляніч проти Хорватії», Суд наголошує, що автомобілі можуть стати небезпечними через безвідповідальне чи необережне використання і можуть спричинити суспільну шкоду, тому держава повинна прагнути запобіганню ДТП, забезпечуючи за допомогою адекватних мір стримування та превентивних заходів дотримання відповідних правил, спрямованих на зниження ризиків небезпеки необережної, безвідповідальної поведінки під час дорожнього руху (п.76).
Згідно положень ст. 23 КУпАП України, адміністративні стягнення є мірою відповідальності і застосовуються з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчинення нових правопорушень, як самим правопорушником, так і іншими особами.
Таким чином, надаючи оцінку доказам у справі в її сукупності,  апеляційний суд  вважає, що постанова суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування апеляційним переглядом не встановлено, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя апеляційного суду, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Постанову судді Ленінського районного суду м. Полтави від 07 липня 2022 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Полтавського
апеляційного суду                                                                 Г.Л. Карпушин