КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 761/26848/21                                                                 Головуючий у суді І інстанції Мальцев Д.О.
Провадження № 22-ц/824/6271/2022                                           Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
10 листопада 2022 року                                                              м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І., 
за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,
 
в с т а н о в и в:
 
У липні 2021 року  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Сича О.Ю.звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» (далі - ТОВ «ФК «Прайм Альянс»), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. (далі - приватний нотаріус КМНО Хара Н.С.), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
На обґрунтування позову зазначено, що 9 вересня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 2009323967, за умовами якого банк надав позивачу кредит на загальну суму 21 359,00 грн зі сплатою 0,01 % річних строком 36 місяців, тобто до 9 вересня 2017 року. Останній платіж на виконання умов кредитного договору позивач здійснила у жовтні 2014 року. У подальшому право вимоги за цим договором на підставі договору факторингу № 13/06/16 від 13 червня 2016 року перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», а 29 січня 2019 року згідно договору факторингу № 29/01/19-2 - до ТОВ «ФК «Прайм Альянс».
18 лютого 2021 року приватним нотаріусом КМНО Харою Н.С. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 8239, яким запропоновано стягнути з позивача на користь відповідача заборгованість за кредитним договором № 2009323967 від 9 вересня 2014 року у загальному розмірі 31 943,81 грн за період з 14 березня 2018 року по 18 лютого 2019 року. Вказаний виконавчий напис був пред`явлений відповідачем до виконання приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Яцишину А.М., який 26 травня 2021 року прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 65578399 та розпочав його примусове виконання, а саме звернув стягнення на заробітну плату боржника.
Позивач просила визнати цей виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню з тих підстав, що він був вчинений без дотриманням вимог щодо його вчинення на підставі нотаріально посвідченого кредитного договору, який був укладений з банком у простій письмовій формі, що не передбачено чинним законодавством України, а також за відсутності документів, які підтверджують безспірність заборгованості та після спливу трирічного строку позовної давності. Зазначала, що нотаріусом не було здійснено належної перевірки безспірності вимог кредитора з урахуванням платежів по кредиту, строку дії кредитного договору та повідомлення боржника про усунення порушень за кредитним договором і надходження заяви про вчинення виконавчого напису.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2021 року позов задоволено.
Визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом КМНО Харою Н.С. 18 лютого 2021 року за реєстровим № 8239 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Прайм Альянс» заборгованості за кредитним договором № 2009323967 від 9 вересня 2014 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» як кредитором та ОСОБА_1 як позичальником в сумі 31 943,81 грн, таким, що не підлягає виконанню.
Стягнуто з ТОВ «ФК «Прайм Альянс» на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із: судового збору у розмірі 908,00 грн, судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454,00 грн та з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 21 600,00 грн.
Визначено, що заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису норма чинного законодавства про можливість вчинення виконавчих написів в безспірному порядку на підставі кредитних договорів, що не посвідчені нотаріально, була скасована, а тому відповідачем при зверненні до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису не було дотримано визначеного законом порядку. При цьому відповідач не надав приватному нотаріусу необхідних та достатніх документів, які підтверджують безспірність заборгованості позивача у визначений ним період з урахуванням встановленого терміну і ліміту кредитування, а тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов його вчинення щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач в особі директора - Барандич О.А. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального і неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити з одночасним стягненням з позивача витрат по сплаті судового збору.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ТОВ «ФК «Прайм Альянс» разом із заявою про вчинення виконавчого напису подало нотаріусу необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника, а саме: кредитний договір; виписку з рахунку; вимогу про погашення кредитної заборгованості з описом цінних вкладень, яку було відправлено 1 березня 2019 року боржнику на вказану у кредитному договорі адресу, що підтверджується списком № 16029-2-182-17 згрупованих поштових відправлень та квитанцією про оплату з ПАТ «Укрпошта». Отже, відповідач належним чином повідомляв позивача про наявну заборгованість та про необхідність її погашення, а також на підтвердження безспірності заборгованості надав нотаріусу всі необхідні документи, визначені Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, чого суд першої інстанції при вирішенні спору не врахував.
ТОВ «ФК «Прайм Альянс» категорично не погоджується із стягнутою судом сумою витрат на правничу допомогу, вважає її занадто завищеною та такою, що не відповідає критеріям розумності та реальності адвокатських витрат, а також критеріям необхідності та співмірності із сумою боргу, яка стягувалась із позивача за оспорюваним виконавчим написом нотаріуса. Установлені в акті приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 30 червня 2021 року адвокатом ціни є занадто завищеними для справи такої складності, яка є малозначною. Крім того, відповідачем було направлено клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, яке суд першої інстанції не дослідив.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Сич О.Ю. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість зроблених судом першої інстанції висновків і безпідставність доводів відповідача. Також порушує питання про розподіл судових витрат шляхом стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 10 400,00 грн.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 9 вересня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 2009323967, відповідно до якого банк надав позивачу кредит на загальну суму 21 359,00 грн зі сплатою 0,01 % річних строком 36 місяців, тобто до 9 вересня 2017 року (а.с. 11-13).
13 червня 2016 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладений договір факторингу № 13/06/16, згідно з яким банк передав на користь цього товариства своє право грошової вимоги, в тому числі за кредитним договором № 2009323967 від 9 вересня 2014 року (а.с. 26-31).
На підставі договору факторингу № 29/01/19-2 від 29 січня 2019 року право грошової вимоги за вказаним кредитним договором перейшло від ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» до ТОВ «ФК «Прайм Альянс» і останнє стало новим кредитором відносно позивача (а.с. 32-36).
18 лютого 2021 року за зверненням ТОВ «ФК «Прайм Альянс» приватним нотаріусом КМНО Харою Н.С. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 8239, яким запропоновано стягнути з позивача на користь відповідача заборгованість за кредитним договором № 2009323967 від 9 вересня 2014 року за період з 14 березня 2018 року по 18 лютого 2019 року у загальному розмірі 31 943,81 грн, яка складається із простроченої заборгованості за кредитом в сумі 18 541,26 грн та простроченої заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом в сумі 12 952,55 грн, а також 450,00 грн плати за вчинення виконавчого напису (а.с. 14).
Зазначений виконавчий напис був пред`явлений відповідачем до виконання приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Яцишину А.М., який 26 травня 2021 року прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 65578399 та розпочав його примусове виконання, а саме звернув стягнення на заробітну плату боржника (а.с. 15-18).
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).
Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.
Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).
Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.
У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).
Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.
Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).
Отже, за результатами аналізу вищенаведених норм колегія суддів дійшла таких висновків.
Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.
Таким чином, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання повідомлень-письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.
Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти стягненню на кошти боржника. Тому повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.
Зважаючи на наведене, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.
Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (зокрема неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника.
Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Існування спору щодо розміру заборгованості за кредитним договором на момент вчинення виконавчого напису є тією обставиною, яка виключає безспірність боргу та можливість його стягнення з боржника за виконавчим написом нотаріуса.
Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 2 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278гс18).
Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.
Як свідчать матеріали справи, ТОВ «ФК «Прайм Альянс» разом із заявою від 16 лютого 2021 року № 2711 про вчинення виконавчого напису подало приватному нотаріусу КМНО Харі Н.С. такі документи, які, на його думку, підтверджують безспірність заборгованості ОСОБА_1 : кредитний договір; копії договорів факторингу; витяги з реєстру прав вимоги до договорів факторингу; виписку з рахунку; копію вимоги до боржника з описом вкладень в цінний лист; документи стягувача та його представника (а.с. 25).
Однак, відповідачем не було надано нотаріусу розрахунку заборгованості із відомостями про те, коли та у якому розмірі погашалась заборгованість позивачем, за який час та яка динаміка її утворення, з яких прострочених періодичних платежів вона складається як за тілом кредиту так і за нарахованими процентами відповідно графіку платежів, який є додатком до договору про надання споживчого кредиту № 2009323967 від 9 вересня 2014 року (а.с. 12).
На підтвердження розміру заявленої суми заборгованості відповідач надав нотаріусу виписку з рахунку позивача, яка являє собою довідку, підписану представником ТОВ «ФК «Прайм Альянс», що звертався до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, і в якій зазначені тільки загальні суми основних складових боргу (тіло, відсотки) позичальника станом на 16 лютого 2021 року, однак з наявних у ній значень неможливо встановити ні момент, з якого позивач припинила виконувати зобов`язання за договором, ні дійсний розмір заборгованості по всім значенням боргу, а також методику нарахування заборгованості за нарахованими процентами згідно з умовами укладеного кредитного договору (а.с. 37).
Водночас, у реєстрі прав вимоги № 1, який є додатком до договору факторингу № 13/06/16 від 13 червня 2016 року, було визначено, що кількість днів прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором станом на день передання прав вимоги уже складає 578 днів (а.с. 30).
З матеріалів справи також вбачається, що договір про надання споживчого кредиту № 2009323967 від 9 вересня 2014 року був укладений між первісним кредитором та ОСОБА_1 на строк 36 місяців, тобто до 9 вересня 2017 року.
Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок, викладений у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 та від 4 липня 2018 року в справі № 10/11534/13-ц, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
У постанові від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача можуть бути забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, зі спливом строку, на який був наданий кредит, припиняється право кредитора нараховувати відсотки за кредитним договором, а відтак після 9 вересня 2017 рокувідповідач не мав правових підстав для їх нарахування та примусового стягнення з позивача.
Між тим, стягнення заборгованості за оспорюваним виконавчим написом проводилось приватним нотаріусом КМНО Харою Н.С. за період з 14 березня 2018 року по 18 лютого 2019 року.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звертаючись до приватного нотаріуса за виконавчим написом відповідач не надав необхідних та достатніх документів, зокрема, які підтверджували безспірність заборгованості позивача, а при вчиненні оспорюваного виконавчого напису приватний нотаріус належним чином не переконалась у безспірності розміру сум боргу, не встановила, в якому розмірі виникла заборгованість як по тілу кредиту так і по відсоткам, чим припустилася порушень вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів.
Крім того, колегія суддів враховує, що безспірність документа, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється наступним чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість вважається безспірною.
Ненадання доказів щодо повідомлення боржника та недотримання тридцятиденного строку з моменту повідомлення унеможливлюють вчинення виконавчого напису, оскільки неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавило його можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги банку. У такому випадку боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між ним та кредитором щодо суми заборгованості, що об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису.
Аналогічні висновки щодо необхідності повідомлення боржника про усунення порушень викладені у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 357/12818/17 (провадження № 61-44380св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 201/11696/16 (провадження № 61-26838св18), від 18 жовтня 2019 року у справі № 591/6609/16 (провадження № 61-28093св18), від 1 квітня 2020 року у справі № 236/2511/17 (провадження № 61-17565св18).
Однак, відповідачем не надано належних доказів отримання позивачем вимоги про погашення кредитної заборгованості, існування якої, на його думку мало місце, а нотаріус не перевірила наявність доказів належного отримання вказаного листа-вимоги, що також призвело до порушення процедури вчинення виконавчого напису.
Посилання відповідача щодо фактичного отримання ОСОБА_1 надісланої їй вимоги про необхідність погашення заборгованості по кредитному договору ґрунтуються на припущеннях, що в силу правил частини шостої статті 81 ЦПК України є не припустимим, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів отримання позивачем вказаної вимоги, що давало б можливість боржнику усунути наявні порушення.
Як порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, так і порушення порядку повідомлення іпотекодавця про вимогу про усунення порушення є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, що узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19) (пункт 52 вказаної постанови).
Окрім того, відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 1 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 7 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення.
Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому, наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.
Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом 18 лютого 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14.
Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який наданий відповідачем нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, а тому приватним нотаріусом не дотримано обов`язкових умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.
Виходячи з наведеного, вчиняючи 18 лютого 2021 року виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 8239, приватний нотаріус КМНО Хара Н.С. неправомірно керувалася пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23.
Подібна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17, в якій, зокрема, суд зазначив, що оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 27 березня 2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.
Більше того, наведена правова позиція була підтверджена у постанові Великої Палати Верховного суду 21 вересня 2021 року в справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21).
В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Все зазначене вище як в сукупності, так і окремо давало суду першої інстанції обґрунтовані підстави для визнання оспорюваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час його вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів.
Доводи апеляційної скарги по суті спору ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідача спірних правовідносин, положень Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій та Переліку документів, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 19 Закону України № 5076-VI від 5 липня 2012 року «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Статтею 30 цього Закону передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За правилами частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина друга статті 141 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 3 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 (провадження № 61-9690св20) звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (адміністративне провадження № К/9901/27657/20) зазначено, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. 
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову (правничу) допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.
У даному випадку витрати позивача на професійну допомогу адвоката Сича О.Ю. в суді першої інстанції згідно наданих доказів складають суму 21 600,00 грн та підтверджуються наявними в матеріалах справи документами, а саме: договором про надання правової допомоги від 30 червня 2021 року; актом приймання-передачі наданих послуг до вказаного договору від 7 вересня 2021 року; банківською квитанцією від 20 вересня 2021 року про сплату позивачем на рахунок адвоката 21 600,00 грн; ордером на надання правової допомоги серії КС № 463338 від 8 липня 2021 року на представлення інтересів ОСОБА_1 адвокатом Сичем О.Ю., в тому числі у Шевченківському районному суді м. Києва; свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 6781/10 від 27 червня 2018 року року (а.с. 20-25).
Відповідно до пункту 4.1 договору про надання правової допомоги отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару.
За надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату кошти (гонорар) у вигляді одного з наступних варіантів, який погоджується сторонами у акті приймання-передачі виконаних робіт: фіксованої суми; погодинної оплати, виходячи із розрахунку - вартість однієї години становить 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на момент надання правової допомоги (пункт 4.3).
Сторони дійшли згоди, що погодження розміру витрат для відшкодування та гонорару здійснюється шляхом укладання відповідного акту приймання-передачі наданих послуг (пункт 4.10).
У акті приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 30 червня 2021 року, підписаного позивачем та її представником7 вересня 2021 року, визначено, що адвокат на виконання умов договору надав клієнту правову допомогу по справі № 761/26848/21, а клієнт прийняла надані послуги. Вартість наданих послуг на момент підписання даного акту становить: ознайомлення з документами на підставі яких вчинено виконавчий напис, самим виконавчим написом (матеріалами виконавчого провадження № 65578399 та документами наданими ТОВ «ФК «Прайм Альянс» на адвокатський запит), а також документами наданими клієнтом - 2 год; вивчення судової практики, сформованої позиції Верховного Суду та формування правової позиції - 2 год; зустріч з клієнтом та погодження з ним правової позиції - 1 год; підготування позовної заяви та додатків до неї - 3 год; підготування клопотання про забезпечення позову - 1 год.
Загальний час, який був витрачений адвокатом на надання позивачу послуг (виконання робіт) складає 9 год, що у грошовому еквіваленті складає 21 600,00 грн, виходячи з розрахунку: 1 година = 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати на день надання правової допомоги (мінімальна заробітна плата з 1 січня 2021 року по 1 грудня 2021 складає 6 000,00 грн). Загальна вартість робіт (послуг) станом на 7 вересня 2021 року складає 21 600,00 грн.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. А у відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
З наведеного слідує, що розмір винагороди адвоката за надання професійної правничої допомоги позивачу визначений в договорі у вигляді фіксованої суми 2 400,00 грн за одну годину роботи адвоката щодо представлення (захисту) прав та інтересів позивача під час розгляду справи про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню в суді першої інстанції і змінюється (збільшується) лише в залежності від витраченого адвокатом часу на надання відповідних послуг (виконаних робіт).
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Зважаючи на викладене та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в розрізі вимог статей 89, 137, 141 ЦПК України, суд першої інстанції вірно вважав доведеним факт понесення позивачем витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката в районному суді у розмірі 21 600,00 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача з огляду на задоволення позовних вимог.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18.
За результатом розгляду справи суд першої інстанції, оцінюючи обґрунтованість поданої заяви позивача про відшкодування судових витрат, клопотання відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу в контексті положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України, співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, правомірно вважав, що заявлена представником позивача сума є обґрунтованою та стягнув з ТОВ «ФК «Прайм Альянс» на користь ОСОБА_1 21 600,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Вказані вище обставини справи встановлені місцевим судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Зокрема суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на стягнуту судом суму є співмірними зі складністю даного спору, який носить немайновий характер та виник із кредитних правовідносин сторін, наданим адвокатомобсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, вказана сума не є завищеною та відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушена була понести позивачу даній справі внаслідок неправомірного вчинення щодо неї виконавчого напису нотаріуса за заявою відповідача та звернення стягнення на заробітну плату, обґрунтованих підстав для підстав для звільнення відповідача від відшкодування цих витрат або їх зменшення не вбачається.
Наявність одних лише письмових заперечень проти заяви про відшкодування судових витрат за відсутності доказів неспівмірності заявлених стороною позивача витрат на правничу допомогу або завищення їх розміру, на переконання колегії суддів, не може бути належною та достатньою підставою для зменшення розміру витрат на правовому допомогу.
Водночас суд був позбавлений можливості втручатися у договірні правовідносини позивача та її представника, зокрема, змінювати обраний порядок і форму обрахунку суми гонорару адвоката, тому місцевий суд з урахуванням визначеного позивачем та її представником розміру погодинної роботи адвоката дослідив саме кількість часу, який реально був витрачений адвокатом для захисту прав та інтересів останньої в межах цієї судової справи, а також об`єм виконаних робіт.
Отже, виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку, фінансового стану і статусу обох сторін,стягнення судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції у розмірі 21 600,00 грн є пропорційним, розумним та справедливим, яке при цьому не порушуватиме права позивача на отримання коштів, які були нею затрачені з метою захисту своїх прав та інтересів в суді, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.
ЄСПЛвказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони відповідача.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Натомість у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Сич О.Ю. просив стягнути з ТОВ «ФК «Прайм Альянс» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені нею під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 400,00 грн.
Згідно з вимогами статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, із резолютивної частини із зазначенням: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019 у справі №916/2102/17, від 25 червня 2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі №911/739/15 та від 1 серпня 2019 року у справі № 915/237/18).
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно пунктів 4, 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
За змістом частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.
Встановлено, що в наданому апеляційному суду акті приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 30 червня 2021 року, підписаного позивачем та її представником 9 серпня 2022 року, погоджено, що кошти в сумі 10 400,00 грн мають бути сплачені на рахунок адвоката протягом двох місяців з моменту підписання цього акту сторонами.
Проте, станом на день перегляду справи в апеляційному порядку та ухвалення апеляційним судового рішення від10 листопада 2022 року ОСОБА_1 та її представником - адвокатом Сичем О.Ю. не надано доказів оплати наданих послуг (виконаних робіт) з правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, а саме відповідний платіжний документ про сплату 10 400,00 грн адвокату, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально.
Колегія суддів зауважує, що у цьому конкретному випадку належними доказами, які підтверджують та обґрунтовують реальний розмір витрат на правничу допомогу, крім тих, які подані представником позивача, є докази, які доводять сплату стороною договору як фізичною особою відповідної суми коштів адвокату, оскільки це виплаває із умов самого договору про надання правової допомоги.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що стороною позивача відповідно до умов укладеного договору не доведено фактичне понесення витрат за надання професійної правничої допомоги по даній справі у суді апеляційної інстанції, що є підставою для відмови у відшкодуванні судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс»залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                                          Н.В. Ігнатченко

 
Судді:                                                                                                          М.В. Мережко

 
С.І. Савченко