ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

07 грудня 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/3426/21
Головуючий у першій інстанції – Бездідько В. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/967/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів:  Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,
із секретарем – Шкарупою Ю.В., 
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - Прилуцька міська рада Чернігівської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 березня 2022 року (місце ухвалення – м. Прилуки)  у справі за позовом ОСОБА_1 до Прилуцької міської ради Чернігівської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою та виділ частки будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Прилуцької міської ради Чернігівської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання окремим та цілим об`єктом нерухомого майна,

                                      В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Прилуцької міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою. З врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила встановити порядок користування земельною ділянкою для обслуговування будинку за адресою: АДРЕСА_1 для позивачки та відповідачів відповідно до розміру її часток в житловому будинку у відповідності до варіанта 2, запропонованого судовим експертом Денисенком А.В. за результатами проведення у даній справі судової земельно-технічної експертизи; виділити в натурі ОСОБА_1 належну їй квартиру в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , як окремий та цілий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна – окремий житловий будинок, який підлягає державній реєстрації, та включає приміщення в житловому будинку під літ. А1 – 2-2 кухня площею 6,7 кв.м.; 2-3 кімната площею 22,7 кв.м.; по прибудові під літ. А1 – 2-1 коридор площею 6,2 кв.м.; ганок під літ. Кр2.
В обґрунтування позову посилається на те, що вказані вище приміщення, які позивач просить їй виділити, становлять 17/100 частин житлового будинку, право власності на які підтверджується договором купівлі-продажу від 20.11.2020. Зазначає, що 9/100 частин будинку (квартира АДРЕСА_2 ) знаходиться у комунальній власності Прилуцької міської ради, в якій проживає ОСОБА_4 ; 17/100 частин будинку (квартира АДРЕСА_3 ) знаходиться у власності ОСОБА_2 ; 6/25 частин будинку (квартира АДРЕСА_4 ) спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_6 ; 33/100 знаходиться у комунальній власності Прилуцької міської ради, в якій проживає ОСОБА_5 . У зв`язку з наявністю в одному будинку декількох співвласників склався певний порядок користування спільним майном, а тому поділ будинку в натурі захистить права та інтереси всіх співвласників, визначить в натурі належне позивачці та відповідачам майно, надасть можливість розпоряджатися належним майном та нести відповідні обов`язки щодо цього майна, тому виділ в натурі належних позивачці приміщень в об`єкті нерухомого майна, як  окремого та цілого об`єкта нерухомого майна, який підлягає реєстрації, є необхідністю.
З зустрічною позовною заявою до суду звернувся ОСОБА_3 до Прилуцької міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання окремим та цілим об`єктом нерухомого майна. В обґрунтування позову посилається на визнання у повному обсязі позовних вимог ОСОБА_1 та підтверджує, що поділ будинку в натурі та встановлення порядку користування земельною ділянкою захистить права та інтереси всіх співвласників будинку. Посилається, що має у власності наступні приміщення: по житловому будинку під літ. А1 – 4-4 кімната площею 12,8 кв.м.; 4-5 кімната площею 16,6 кв.м., по прибудові під літ. а4 – 4-2 санвузол площею 3,9 кв. м.; 4-3 кухня площею 11,6 кв.м., по тамбуру під літ. а5 – коридор площею 3,7 кв.м.; ганок під літ. Кр. 1, зазначені приміщення відповідно до висновку КП «Прилуцьке МБТІ» є відокремленими з окремим входом і можуть бути виділені в натурі як окремий та цілий об`єкт нерухомого майна – окремий житловий будинок.
В зустрічному позові ОСОБА_3 просить виділити йому в натурі належну йому квартиру в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , як окремий та цілий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна – окремий житловий будинок, який підлягає державній реєстрації, та включає приміщення в будинку під літ. А1 – 4-4 кімната площею 12,8 кв.м.; 4-5 кімната площею 16,6 кв.м., по прибудові під літ. а4 – 4-2 санвузол площею 3,9 кв. м.; 4-3 кухня площею 11,6 кв.м., по тамбуру під літ. а5 – коридор площею 3,7 кв.м.; ганок під літ. Кр. 1.
Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 11.03.2022 первісний позов ОСОБА_1 до Прилуцької міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою та виділ частки будинку - задоволено.
Встановлено порядок користування земельною ділянкою для обслуговування будинку за адресою АДРЕСА_1 , для ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відповідно до розміру їх часток в житловому будинку у відповідності до варіанта 2, запропонованого судовим експертом Денисенком А.В. за результатами проведення у даній справі судової земельно-технічної експертизи – висновок № С-6 від 25.10.2021.
Виділено в натурі ОСОБА_1 належну їй квартиру в житловому будинку, розташованому за адресою АДРЕСА_1 , як окремий та цілий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна - окремий житловий будинок, який підлягає державній реєстрації, та включає приміщення в житловому будинку під літ. А1 - 2-2 кухня площею 6.7 кв. м.; 2-3 кімната площею 22.7 кв. м.; по прибудові під літ. а1 - 2-1 коридор площею 6.2 кв. м.; ганок під літ. Кр2.
Зустрічний позов ОСОБА_3 до Прилуцької міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання окремим та цілим об`єктом нерухомого майна – задоволено.
Виділено в натурі ОСОБА_3 належну йому квартиру в житловому будинку, розташованому за адресою АДРЕСА_1 , як окремий та цілий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна - окремий житловий будинок, який підлягає державній реєстрації, та включає приміщення в будинку під літ. А1 4-4 кімната площею 12.8 кв.м.; 4-5 кімната площею 16.6 кв.м.; по прибудові під літ. а4 4-2 санвузол площею 3.9 кв.м.; 4-3 кухня площею 11.6 кв.м.; по тамбуру під літ. а5 коридор площею 3.7 кв. м.; ганок під літ. Кр1.
Задовольняючи як первісні, так і зустрічні позовні вимоги суд виходив з того, що житловий будинок розділений між співвласниками, кожним із співвласників здійснено переобладнання належної йому частки, будинок має окремі входи, та враховуючи, що поділ будинку в натурі та встановлення порядку користування земельною ділянкою захистить права та інтереси всіх співвласників будинку розташованого в АДРЕСА_1 , суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 16.08.2022 заяву представниці ОСОБА_2 – адвоката Сотніченко О.М. про перегляд заочного рішення суду першої інстанції від 11.03.2022 залишено без задоволення. В обґрунтування ухвали суд послався на те, що стороною заявника без жодних поважних причин було пропущено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 11.03.2022, адвокат ОСОБА_2 – ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11.03.2022 повністю, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_8 про визначення порядку користування земельною ділянкою та виділ частини будинку повністю, відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання окремим та цілим об`єктом нерухомого майна, а саме належної йому квартири в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , повністю.
За доводами апеляційної скарги рішення суду першої інстанції є необґрунтованим у зв`язку з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, зокрема, суд безпідставно зробив висновки про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 володіють частинами житлового будинку на праві спільної часткової власності, що не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки відповідно до правовстановлюючих документів об`єктами їх права власності є квартири. При цьому посилається на пп. 3 п. 7 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ від 26.10.2011 № 1141, типами об`єкта нерухомого майна є: земельна ділянка; житловий будинок: будівля; споруда; квартира: житлове приміщення; нежитлове приміщення; об`єкт незавершеного будівництва; інший. Таким чином, квартира та житловий будинок - це різні типи об`єкту нерухомого майна.
Зазначає, що ОСОБА_1 на момент придбання квартири АДРЕСА_5 розцінювала її саме як квартиру, а не частину житлового будинку, проте майже відразу після придбання стала вимагати її виділу у порядку передбаченому для садибних житлових будинків, які перебувають у спільній частковій власності. Протиправно, з порушенням прав власників інших квартир у багатоквартирному будинку, ОСОБА_1 намагається отримати у власність земельну ділянку за даною адресою.
У скарзі заявник посилається на необґрунтоване посилання суду в рішенні на довідку Прилуцького МБТІ № 291 від 15.02.2021, якою без будь-яких обґрунтувань, підстав, посилань на нормативно-правові акти, для кожної з квартир у будинку визначені частки, при цьому розмір цих часток навіть не співпадає з тими, що зазначені у правовстановлюючих документах деяких з власників, зокрема у апелянта, власника квартири АДРЕСА_3 , у договорі дарування квартири зазначено, що вона складає 1/5 частину будинку, проте в довідці Прилуцького МБТІ № 291 від 15.02.2021 частка визначена у розмірі 17/100. 
Зазначає, що наданий позивачами висновок КП «Прилуцьке МБТІ» щодо технічної можливості поділу не є експертним висновком і не може його заміняти. За доводами апелянта експертний висновок не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема експертиза була проведена на підставі довідки КП «Прилуцьке МБТІ» №291, а не правовстановлюючих документів на право власності на квартири, яка жодним нормативно-правовим актом не передбачена і жодної юридичної сили не має, та якою змінено розмір часток у будинку. Посилається, що всі відповіді на поставлені питання у висновку, особливо на третє питання, експерт не надав, не аналізує правовий статус будинку - чи він є садибним чи багатоквартирним, весь висновок зводиться до визначення площ окремих земельних ділянок. Крім того, експерт на території земельної ділянки не був, думку інших власників квартир не враховував.
В обґрунтування незаконності та необґрунтованості судового рішення в частині встановлення порядку користування земельною ділянкою для обслуговування будинку за адресою: АДРЕСА_1 , для ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , заявник посилається на те, що земельна ділянка, встановлення порядку користування якою є предметом даного позову, не є сформованою, відомості про неї відсутні в Державному земельному кадастрі, дана ділянка ні позивачам, ні відповідачам не передана в користування, зареєстрованого права користування нею ні учасники даної справи, ні інші особи не мають. Таким чином встановлення порядку здійснення користування зазначеною ділянкою сторонами не можливе.
Крім того, на земельній ділянці розташований багатоквартирний житловий будинок, при цьому посилається на ч. 2 ст. 42, ч. 2, 5 ст. 89 ЗК України та зазначає, що  згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
В обґрунтування порушення судом норм процесуального права апелянт посилається на те, що справу розглянуто судом за відсутності учасників справи, а саме апелянта, представника Прилуцької міської ради, ОСОБА_4 , які не були повідомлені про дату, час та місце засідання суду; справу розглянуто неповноважним складом суду; порушено рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022, згідно яких справи, які не є невідкладними, розглядати лише за наявності письмової згоди на це усіх учасників судового провадження; у мотивувальній частині рішення суд всупереч вимогам пунктів 3, 6 частини 4 статті 265 ЦПК України не навів жодної мотивованої оцінки аргументам, викладеним у відзиві на позов апелянта, не навів мотивів незастосування норм права, на які посилався апелянт.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. В обґрунтування посилається на законність та обґрунтованість судового рішення та безпідставність апеляційної скарги. Заявник вказує, що залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність поважності причин пропуску строку, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 09.11.2021 у справі № 214/5505/16. Зазначає, що оскаржуваним рішенням суду підтверджено права співвласників на поділ будинку в натурі та встановлено порядок користування земельною ділянкою, так як іншого способу окрім поділу будинку судом і виділення в натурі належних співвласникам приміщень та встановлення порядку користування земельною ділянкою не має. Поділ будинку в натурі та встановлення порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 захищає права та інтереси всіх співвласників будинку, та вважає, що порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 найбільш сприятливий для співмешканців та співвласників спірного житлового будинку є за варіантом 2 судової земельно-технічної експертизи.
Відзив на апеляційну скаргу подано ОСОБА_3 , в якому він просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 у зв`язку із пропуском останнім без поважних причин строку на подання заяви про перегляд заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11.03.2022. За доводами відзиву ОСОБА_2 та його представницею без жодних поважних причин було пропущено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення на підставі чого ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 16.08.2022 заяву про перегляд оскаржуваного заочного рішення було залишено без задоволення, при цьому висновки суду першої інстанції повністю відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 09.11.2021 у справі №214/5505/16. Заявник посилається, що подана апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення у зв`язку з пропуском ОСОБА_2 без поважних причин строку на подання заяви про перегляд заочного рішення. Зазначає, що оскаржуване заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11.03.2022 вступило в законну силу, що мало наслідком виникнення ряду нових юридично-правових наслідків, а саме: державну реєстрацію ОСОБА_3 права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_6 та формування земельних ділянок кадастровий номер 74107000000:03:005:0531 площею 0,0074 га та кадастровий номер 74107000000:03:005:0532 площею 0,0208 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_6 . Таким чином, на даний час у ОСОБА_3 відсутній предмет спору з приводу земельної ділянки та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що були предметом розгляду у даній цивільній справі.
Відзиви на апеляційну скаргу подано також Прилуцькою міською радою Чернігівської області та ОСОБА_1 , проте вони не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, оскільки відзив поданий Прилуцькою міською радою подано поза строком, встановленим судом для подачі відзиву на апеляційну скаргу та, крім того, як і відзив ОСОБА_1 , не містить доказів надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів всім учасникам справи.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України  всім учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи та матеріали інвентаризаційної справи № 3194, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 12.11.2020 ОСОБА_1 придбала у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 . Загальна площа квартири становить 35,6 кв.м., житлова площа – 22,7 кв. м. (а.с. 6-7 т. 1).
Відповідно до висновку КП «Прилуцьке МБТІ» щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна № 2842/1 від 17.12.2020 вбачається, що за технічними показниками квартира АДРЕСА_5 є відокремленою, має окремий вихід і може бути виділена в натурі (а.с. 4 т. 1).
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_2 на праві приватної власності володіє квартирою АДРЕСА_6 , яка складає 1/5 частину житлового будинку, загальна площа квартири – 35,9 кв.м., житлова – 17,4 кв.м. (а.с. 13 т. 1)
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.10.2021 ОСОБА_3 прийняв у спадщину квартиру АДРЕСА_8 , загальна площа якої 48,6 кв.м, житлова – 29,4 кв.м (а.с. 67 т. 1).
Відповідно до висновку КП «Прилуцьке МБТІ» щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна № 147/1 від 28.01.2021 вбачається, що за технічними показниками квартира яка є в користуванні ОСОБА_3 є відокремленою, має окремий вихід і може бути виділена в натурі (а.с. 71 т. 1).
Згідно договору дарування квартири від 21.03.2002 АТ Фірма «Укргазбуд» подарувало Управлінню СБУ в Чернігівській області квартиру АДРЕСА_9 , розміщеного на земельній ділянці Прилуцької міської ради. Житлова площа квартири становить 42,6 кв.м, загальна площа квартири – 68, 3 кв.м (а.с. 12 т. 1).
З листа Виконавчого комітету Прилуцької міської ради Чернігівської області від 14.09.2021 вбачається, що ОСОБА_5 є наймачем службового житлового приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_10 , з 12.07.2005. Вказана квартира становить 3/10 частини житлового будинку з надвірними будівлями – 1/5 частина сараю та 1/5 частина огорожі (а.с. 108 т. 1).
В матеріалах інвентаризаційної справи № 3194 мається довідка КП «Прилуцьке МБТІ» Чернігівської обласної ради № 240 від 09.02.2021 (а.с. 36 інвентаризаційної справи 3194), з якої вбачається, що станом на 31.12.2012 за адресою АДРЕСА_1 загальна площа по будинку під  літ.А1 становить 205,8 кв.м., житлова площа – 121,2 кв.м.
Кв№1 – загальна площа становить 17,4 кв.м. 
Кв№2 – загальна площа становить 35,6 кв.м. 
Кв№3 – загальна площа становить 35,9 кв.м. 
Кв№4 – загальна площа становить 48,6 кв.м. 
Кв№5 – загальна площа становить 68,3 кв.м. 
Матеріали справи містять довідку № 291 від 15.02.2021 КП «Прилуцьке МБТІ» Чернігівської обласної ради (а.с. 39 т. 1), згідно якої встановлено (розраховано) розміри часток по квартирах 
АДРЕСА_11 – загальна площа становить 17,4 кв.м. = 9/100 частин;
кв АДРЕСА_5 – загальна площа становить 35,6 кв.м. = 17/100 частин;
кв АДРЕСА_3 – загальна площа становить 35,9 кв.м. = 17/100 частин;
кв АДРЕСА_4 – загальна площа становить 48,6 кв.м. = 6/25 частин;
кв АДРЕСА_12 – загальна площа становить 68,3 кв.м. = 33/100 частин.
Відповідно до відповіді Виконавчого комітету Прилуцької міської ради Чернігівської області від 31.10.2022 земельна ділянка по АДРЕСА_6 перебуває у комунальній власності. Інформація щодо рішення про виділення земельної ділянки під вказаним будинком відсутня. Рішенням виконавчого комітету Прилуцької міської ради від 04.06.2019 № 204 будинок по АДРЕСА_1 знятий з балансу та обслуговування КП «Прилукижитлобуд» (а.с. 105, 122 т. 2).
Як вбачається з листа Управління містобудування та архітектури Прилуцької міської ради Чернігівської області від 07.11.2022, у період з 06.06.2018 по теперішній час об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 не приймався в експлуатацію, як багатоквартирний житловий будинок (зворот а.с. 147 т. 2).
Задовольняючи як первісні, так і зустрічні позовні вимоги, суд виходив з того, що житловий будинок розділений між співвласниками, кожним із співвласників здійснено переобладнання належної йому частки, будинок має окремі входи, та враховуючи, що поділ будинку в натурі та встановлення порядку користування земельною ділянкою захистить права та інтереси всіх співвласників будинку розташованого в АДРЕСА_1 , суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції не погоджується висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.
Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.
Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Згідно з частинами першою, другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.05.2021 у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19) зроблено висновок, що «відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється».
Відповідно до підпункту 3 пункту 7 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141 типами об`єкта нерухомого майна є: земельна ділянка; житловий будинок: будівля; споруда; квартира: житлове приміщення; нежитлове приміщення; об`єкт незавершеного будівництва; інший.
Таким чином, квартира та житловий будинок - це різні типи об`єкту нерухомого майна. 
Цивільне законодавство по-різному визначає правовий статус даних типів об`єктів нерухомого майна. Зокрема відповідно до ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
В той час як згідно з ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Окремо цивільним законодавством виділяється поняття садиби, яка визначається як земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями (ст. 381 ЦК України).
З врахуванням наведеного, заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги про те, що в порушення норм процесуального та матеріального права суд першої інстанції безпідставно зробив висновки про те, що позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 , та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 володіють частинами житлового будинку на праві спільної часткової власності, що не відповідає дійсним обставинам справи, адже відповідно до правовстановлюючих документів, наявних у матеріалах справи, об`єктами їх права власності є квартири.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 придбала об`єкт нерухомого майна за договором купівлі-продажу квартири від 20.11.2020, як квартиру АДРЕСА_5 (а.с. 6 т. 1), згідно якого право власності продавця  ОСОБА_9 на квартиру підтверджувалось Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане Прилуцькою міською радою Чернігівської  області 21.12.2004, що також узгоджується з даними інвентаризаційної справи  № 3194 буд. АДРЕСА_6 , відповідно до якої (інвентиризаційна справа а.с. 61, 63) журнал внутрішніх обмірів і підрахунків містить дані, що будинок має 5 квартир з визначенням площі кожної з квартир, а саме: 1 квартира – 18,70 кв. м. загальної площі; 2 квартира – 35,00 кв.м. загальної площі; 3 квартира – 36,90 кв. м. загальної площі; 4 квартира – 33,00 кв. м. загальної площі; 5 квартира – 61,10 кв. м. загальної площі, загальна площа будинку становила 184,7 кв. м. станом на 25.12.1959 рік.
Такі ж дані містять і відомості (а.с. 60 інвентиризаційної справи) і станом на 15.03.1979 рік.   
Отже, власники квартир за адресою: АДРЕСА_1 , володіють ними не на засадах спільної часткової власності, а кожен окремо своєю квартирою, як індивідуально визначеним об`єктом нерухомого майна, що підтверджується копіями правовстановлюючих документів, а саме: договором купівлі-продажу від 12.11.2020, згідно якого ОСОБА_1 придбала у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 . Загальна площа квартири становить 35,6 кв.м., житлова площа – 22,7 кв. м. (а.с. 6-7 т. 1); свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19.10.2021, згідно якого ОСОБА_3 прийняв у спадщину квартиру АДРЕСА_8 , загальна площа якої 48,6 кв.м., житлова – 29,4 кв м. (а.с. 67 т. 1).
Позивачі є власниками двох з п`яти квартир багатоквартирного будинку по АДРЕСА_6 . Зазначений багатоквартирний житловий будинок не перебуває на балансі будь-яких підприємств, установ і організацій, які здійснюють управління цим будинком, що підтверджується даними рішення виконавчого комітету Прилуцької міської ради від 04.06.2019 про зняття з балансу та обслуговування будинків, які перебувають у комунальній власності (а.с. 105 зворотня сторона т. 2). 
Так, відповідно до даних  генерального плану загальна площа земельної ділянки багатоквартирного будинку по АДРЕСА_6 , згідно інвентаризаційної справи  № 3194, станом на 20.04.1950  становила 1151,00 кв. м.( інвентиризаційна справа а.с. 71), станом на 25.06.1990 рік площа земельної ділянки становила 1336 кв. м. ( інвентиризаційна справа а.с. 50 ), що також підтверджується і даними листа виконкому Прилуцької міської ради від 31.10.2022 року № 02/16/4444. 
Крім того, згідно даного листа, рішення про виділення земельної ділянки під вказаним будинком відсутнє.
Матеріали справи також не містять даних, що співвласниками даного багатоквартирного житлового будинку об`єднання співвласників створено.
Згідно зі статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції пленарних засідань сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
За частиною першою статті 78 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Частинами першою, другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно з частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз`яснено, що при приватизації громадянами одно- або багатоквартирного будинку державного житлового фонду порядок користування закріпленою за ним прибудинковою територією згідно з пунктом 5 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" здійснюється в порядку та на умовах, передбачених статтею 42 ЗК України, якою встановлено, що порядок використання земельних ділянок, де розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками (у попередній редакції). Якщо в жилому будинку приватизовано частину квартир, питання про користування прибудинковою територією вирішується відповідно до положень частини третьої статті 88 ЗК, тобто шляхом отримання в користування її частини, що відповідає частці приватизованих квартир та інших приміщень у вартості будинку і споруд. При цьому розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації.
У частині п`ятій статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" вказано, що при приватизації громадянами одно або багатоквартирного будинку державного житлового фонду, порядок користування закріпленою за ним прибудинковою територією здійснюється на умовах, передбачених ЗК України.
Відповідно до статті 42 ЗК України (у попередній редакції) земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об`єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації.
Проте, зазначений порядок був змінений, і станом, як на момент пред`явлення позову, так і на момент винесення рішення, за частинами першою-третьою статті 42 ЗК України в редакції Закону України N 417-VIII від 14 травня 2015 року (в чинній редакції) земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.
За пунктом "д" частини другої статті 92 ЗК України (який прийнято згідно Закону України N 417-VIII від 14 травня 2015 року) права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.
Статтею 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (у попередній редакції) визначено, що прибудинкова територія - це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку.
У статті 11 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (яка була виключена) було зазначено, що об`єднання співвласників багатоквартирного будинку після набуття статусу юридичної особи може прийняти на власний баланс весь житловий комплекс. У разі якщо у новозбудованому будинку власники квартир, приміщень протягом двох місяців після підписання акта державної приймальної комісії не створюють об`єднання і не приймають на баланс основні фонди, сільська, селищна, міська рада може своїм рішенням призначити балансоутримувача.
Проте, судом першої інстанції залишено поза увагою, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" багатоквартирний будинок - це житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.
Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" встановлено, що прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.
Відповідно до пункту 2 статті 18 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї, і таке інше) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
Із аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, та норм статті 42 ЗК України випливає, що у разі приватизації громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить у житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об`єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року N 1521 "Про реалізацію Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку".
У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання.
Нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, або її частини.
Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 28.08.2019 року в справі N 295/7193/15-ц, від 03.11.2020 в справі N 526/86/19, від 31.05.2021 в справі N 308/2974/15-ц.
З огляду на зазначені норми, співвласники багатоквартирного будинку набувають права власності чи права користування земельною ділянкою, необхідною для його обслуговування та задоволення їх житлових потреб, після передачі такої ділянки у їх власність чи у постійне користування на загальних підставах у вставленому законом порядку. Розміри такої земельної ділянки визначаються відповідно до технічної документації із землеустрою, яка подається на затвердження уповноваженому на прийняття такого рішення органу місцевого самоврядування.
З врахуванням наведеного, є обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що судом першої інстрації не враховано, що земельна ділянка, встановлення порядку користування якою є предметом даного позову, не є сформованою, відомості про неї відсутні в Державному земельному кадастрі, дана ділянка сторонам у справі не передана в користування, зареєстрованого права користування нею ні учасники даної справи, ні інші особи не мають.
Отже задовольняючи позовні вимоги про встановлення порядку користування земельною ділянкою для обслуговування будинку відповідно до розміру частки позивача у житловому будинку, суд першої інстанції не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не встановив правовий статус земельної ділянки, встановити порядок користування якою просила  ОСОБА_10 , не навів норм земельного законодавства, які б передбачали можливість передачі у власність чи користування окремих співвласників багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, або її частини і дійшов передчасного висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо встановлення порядку користування, встановивши порядок користування земельною ділянкою для обслуговування будинку за адресою АДРЕСА_1 , для ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відповідно до розміру їх часток в житловому будинку у відповідності до варіанта 2, запропонованого судовим експертом Денисенком А.В. за результатами проведення у даній справі судової земельно-технічної експертизи – висновок № С-6 від 25.10.2021, в тому числі і за відсутності вимог інших власників квартир.
Не ґрунтуються на нормах права і висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо виділення  в натурі належної їй квартири АДРЕСА_5 та ОСОБА_6 належної йому кватири в житловому будинку  за адресою по АДРЕСА_6 , як окремі та цілі індивідуально визначені об`єкти нерухомого майна, враховуючи наступне.
Фактично в даному випадку мова йде про визнання вказаних квартир, які на даний момент є частиною будинку, самостійними об`єктами нерухомого майна. 
Як встановлено, що на момент подачі позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не звертались до міської ради з заявою про зміну статусу належних їм квартир.
Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. 
Положеннями статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.  У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. 
За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.
Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.
Згідно із статтею 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом (стаття 370 ЦК України). 
Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (далі - Закон № 417-VIII) визначено:
багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна. Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несучеогороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.  
Статтею 4 Закону № 417-VIII установлено, що власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. 
Статтею 5 Закону № 417-VIII резюмовано, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. 
Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. 
Питання поділу об`єктів нерухомого майна, що розташовані на земельних ділянках, на самостійні об`єкти нерухомого майна, визначаються положеннями Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі – Інструкція) встановлено порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт.
Згідно з пунктами 1.2, 2.1 і 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм.
Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 2-413/11, провадження № 61-17672св18.
Допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкту нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу ( постанови Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 445/442/16-ц, провадження № 61-13434св19, від 17.05.2022 у справі № 570/2438/19, провадження № 61-11448св20).
Отже, виділ з нерухомого майна частки як самостійного об`єкта повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами, що, зокрема, встановлюється за результатами проведення будівельно-технічної експертизи та висновку щодо технічної можливості такого виділу.
Судом відповідна експертиза не призначалась.
Позивачем ОСОБА_1 до позовної заяви надано висновок КП «Прилуцьке міжміське бюро  технічної інвентаризації» від 17.12.2020 № 2842/1 щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна.
Отже, в даному випадку за відсутності судової експертизи, лише з врахуванням довідки КП «Прилуцьке МБТІ» № 291 від 15.02.2021, якою встановлено (розраховано) розміри часток по квартирах АДРЕСА_13 є помилковим, крім того судом першої інстанції залишено поза увагою, що розмір часток квартир не співпадає з тими, що зазначені у правовстановлюючих документах деяких з власників, зокрема у апелянта ОСОБА_2 , власника квартири АДРЕСА_3 , у договорі дарування квартири зазначено, що вона складає 1/5 частину будинку, проте у вказаній довідці частка визначена у розмірі 17/100.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що в силу вимог ч. 2 ст. 364 ЦК України виділення частки в натурі можливе виключно якщо такий виділ допускається згідно з законом, а також якщо такий виділ є можливим.
Частинами першою, другою статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).
За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.
У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та 1.2, 2.1 і 2.4  Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.
Колегія суддів, приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є обгрунтованими,  оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про технічну можливість виділу в натурі об`єкту нерухомого майна, не досліджувалось судом першої інстанції і питання щодо технічної можливості такого виділу належних позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_6 приміщень квартир, фактичної відокремленості приміщень від інших приміщень, що належать співвласникам, можливість створення окремого самостійного об`єкту нерухомого майна із самостійним окремим виходом та окремою системою життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення, вентиляції, тощо), отже судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушено норми процесуального та матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню, з постановленнням судом апеляційної інстанції нового рішенння, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення порядку користування земельною ділянкою та виділ частки будинку та позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання окремим та цілим об`єктом нерухомого майна – відмовити.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
З врахуванням наведеного апеляційний суд вважає, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, апеляційна скарга  підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.   
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові – на позивача.
Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і задовольняє апеляційну скаргу, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових витрат, а саме стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції по 1832,92 грн з кожного.
Крім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником ОСОБА_2 – адвокатом Сотніченко О.М. було заявлено клопотання про стягнення на користь ОСОБА_2 судових витрат, крім судового збору витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6500, 00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу – п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові – на позивача.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Як убачається з матеріалів справи, правнича допомога ОСОБА_2 надавалась адвокатом Сотніченко О.М. на підставі та відповідно до умов укладеного між сторонами договору про надання правової допомоги від 28.09.2021 (а.с. 26-27 т. 2), ордеру про надання правової допомоги (а.с. 204 т. 1). Згідно розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу від 11.10.2022 розмір наданих послуг склав 6500,00 грн (а.с. 25 т. 2), які сплачені згідно квитанцій до прибуткового касового ордера від 10.10.2022 № 4 та від 10.11.2022 № 36 ОСОБА_2 (а.с. 28 т. 2).
За змістом ч. 5 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Проте, заяв чи клопотань щодо наданих розрахунків не надходило.
Враховуючи принцип обґрунтованості та пропорційності, задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення в повному обсязі витрат на правничу допомогу з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції по 3250,00 грн, з кожного.
Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                       П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити.
Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 березня 2022 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Прилуцької міської ради Чернігівської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою та виділ частки будинку та зустрічного позову ОСОБА_3 до Прилуцької міської ради Чернігівської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання окремим та цілим об`єктом нерухомого майна – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_14 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_15 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_16 , РНОКПП НОМЕР_3 ) у відшкодування судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції по 1832,92 грн та у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції по 3250,00 грн, з кожного. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.
Повний текст судового рішення складено 12.12.2022.
          Головуючий                                                        Судді :