Номер провадження: 22-ц/813/3525/22 
Справа № 495/1719/18
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2022 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,
за участю секретаря – Сидоренко А.О.,
розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ боргового зобов`язання подружжя,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви.
Позивач ОСОБА_1 , звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя, просить суд: визнати квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , припинивши право спільної сумісної власності подружжя на вказане майно; визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; судові витрати покласти на відповідача.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 27.06.2001 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 16.01.2013 року був розірваний рішенням Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області по справі № 1505/6821/2012.
Зазначає, що за час перебування у шлюбі з відповідачем, сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , а також квартиру АДРЕСА_2 .
При цьому зазначає, що квартира АДРЕСА_1 була набута сторонами за час спільного шлюбу 29.11.2001 року на підставі договору купівлі-продажу № 3167/Б, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований на Одеській товарній біржі.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 лютого 2017 року у цивільній справі № 495/76/17 визнано дійсним договір купівлі-продажу АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_2 право власності на вищевказану квартиру.
Також, зазначає, що 12.06.2007 року, під час шлюбу позивача та відповідача, остання уклала договір № 23 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна з ТОВ «Чорномор`я Плюс», який за своїм правовим змістом є договором купівлі-продажу майнових прав, згідно із якого ТОВ «Чорномор`я Плюс» зобов`язалась передати у власність пайовика ОСОБА_2 пай, тобто безумовне право на новозбудоване майно (після здавання об`єкту будівництва, який є трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3 , що після державної реєстрації стає правом власності пайовика на новозбудоване майно як нерухомість, і сплати за нього товариству ціну паю, яка становить 188 231,68 грн., які були передані ТОВ «Чорномор`я Плюс» протягом п`яти днів, тобто в момент шлюбу позивача та відповідача, останнім після підписання вказаного договору.
Згідно із довідки ТОВ «Чорномор`я Плюс» № 32/М від 09.09.2014 року, ОСОБА_2 внесла оплату в розмірі 188 231,68 грн, що складає 100% вартості спірного об`єкту нерухомості.
В подальшому на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 31.08.2015 року № ОД 143152435111, рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 24.08.2015 року «Про надання поштової адреси 9-и поверховому 72-х квартирному житловому будинку по АДРЕСА_4 » та акту прийому передачі квартири від 06.10.2015 року, за ОСОБА_2 проведено державну реєстрацію речового права на спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 .
Тож, вказує, що оскільки усе вищезазначене нерухоме майно було придбано ОСОБА_2 за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, воно є спільною сумісною власністю подружжя та має бути поділено між ними порівну.

Короткий зміст зустрічної позовної заяви.
31 травня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ боргового зобов`язання подружжя, в якому вказала, що дійсно за час перебування з позивачем у шлюбі, вона уклала з ТОВ «Чорномор`є Плюс» договір № 23 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна від 12.06.2007 року.
Відповідно до умов вказаного договору за своїм правовим змістом, останній є договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру під будівельним номером АДРЕСА_6 .
Пунктом 5.2 зазначеного Договору передбачено, що ціна паю становить 188 231,68 грн. Для цілей оплати внеску за Договором № 23 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна від 12.06.2007 року в розмірі 188 231,68 грн., ОСОБА_2 14.06.2007 року уклала договір позики на суму 37 000 доларів США.
Тож, ОСОБА_2 вказує, що зобов`язання за договором позики є їх спільними з ОСОБА_1 зобов`язаннями, які на час звернення до суду з зустрічним позовом не припинені, сума позики не повернута.
Позивач ОСОБА_2 стверджує, що за рахунок суми позики, вона на виконання умов Договору № 23 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна від 12.06.2007 року сплатила 15.06.2007 року ТОВ «Чорномор`є Плюс» 188 231,68 грн. що підтверджується меморіальним ордером № 4969 від 15.06.2007 року. Отже, наявні боргові зобов`язання перед позикодавцем повинні нести вони з відповідачем ОСОБА_1 спільно, а заборгованість за договором позики є чинником, який впливає на спосіб поділу спільного майна подружжя.
На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 просить суд: в порядку поділу спільного майна подружжя визнати грошові зобов`язання за договором позики від 14.06.2007 року, укладеним з ОСОБА_4 , в сумі 967 025,23 грн. /37 000 доларів США в гривневому еквіваленті станом на 31.05.2018 року/ солідарним борговим зобов`язанням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та розподілити їх по 1/2 частині за кожним з них. /а.с.104-106/.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано квартиру АДРЕСА_2 – спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1340 грн. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ боргового зобов`язання подружжя задоволено. Визнано боргові зобов`язання за договором позики від 14.06.2007р., укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , в сумі 37 000 доларів США, що станом на момент стягнення у судовому порядку з боржника було еквівалентно 976 759,3 грн  – об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . В порядку поділу спільного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поділити боргові зобов`язання, що виникли за договором позики від 14.06.2007 року в сумі 37 000 доларів США,  по 1/2 частині за кожним із сторін, тобто по 488 379,65 грн.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити повністю, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблені помилкові висновки по суті спірних правовідносин.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Сповіщення сторін.
У судове засідання, призначене на 07 вересня 2022 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Суддя-учасник колегії Драгомерецький М.М. перебував у відпустці з 12 вересня по 25 вересня 2022 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.
Повне судове рішення виготовлено 26 вересня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції частковому скасуванню з ухваленням нового рішення. 

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що дійсно 27 червня 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 16 січня 2013 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі №1505/6821/2012 було розірвано (т. 1, а.с.19).
З матеріалів справи вбачається, що у період перебування сторін у шлюбі, ОСОБА_2 , у відповідності до договору купівлі-продажу № 3167/Б від 29.11.2001 року, зареєстрованого на Одеській товарній біржі, придбала у ОСОБА_3 однокімнатну квартиру, загальною площею 36,10 кв.м., за адресою: АДРЕСА_7 . (т.1, а.с.26-27)
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 лютого 2017 року по справі №495/76/17 визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі №3167/Б від 29.11.2001 року. Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,1 кв.м., житловою площею 19,5 кв.м., яка в цілому складається з: 1- коридор; 2-кладова; 3- санвузол; 4- кухня; 5 - житлова; 6 – балкон. /т.1 л.с.28-29/.
11 травня 2017 року відповідач ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності у встановленому законом порядку на вказану вище квартиру, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а також виготовила технічний паспорт на квартиру (т.1, а.с.21-22, 30-33).
Щодо пояснень відповідача про те, що момент набуття у власність в даному випадку пов`язаний саме з винесенням рішення у лютому 2017 року, а не з моментом укладання правочину у 2001 році, оскільки за умовами ст.4,47,48,227 ЦК України укладений біржовий договір до того часу був недійним, та не породжував будь-яких прав, то суд вважає такі доводи необґрунтованими, з огляду на наступне.
Оскільки договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено у 2001 році, суд першої інстанції правильно застосував відповідні положення ЦК України, що діяли на момент укладення договору.
Відповідно до вимог ст. 224 ЦК України (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 227 ЦК України (1963 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 27 цього Кодексу).
Відповідно до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" від 10.12.91 року біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.
На дату укладання договору купівлі-продажу, товарні біржі в Україні реєстрували подібні договори, посилаючись на ст. ст. 3, 15, 17 Закону України "Про товарні біржі".
Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
Як зазначено в п. 1.5 Розділу 1 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлового політики України від 09.06.98 N 121, яка була чинною на час укладення сторонами відповідного договору купівлі-продажу та яка визначала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Україні, - державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації.
Відповідно до п. 9 Додатку 1 до вказаної Інструкції, - договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею, віднесено до переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна.
Оскільки на момент укладення договору сторони керувались положеннями спеціального законодавства щодо укладення договорів на товарній біржі, під час оформлення договору купівлі-продажу, були ознайомлені з його умовами, ніяких претензій з питання оформлення договору не виникало; договір було укладено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, за спільною згодою сторін та на прийнятних для сторін умовах, умови договору сторонами повністю виконано, право власності позивача на придбане нерухоме майно зареєстроване відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, зокрема з дотриманням вимог Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлового політики України від 09.06.98 N 121, про що вказано у рішенні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.02.2017 року, справа № 495/76/17,  де зокрема зазначено, що підтвердженням факту виникнення права власності у ОСОБА_2 на придбану квартиру є реєстрація договору купівлі-продажу в КП «Білгород-Дністровське БТІ» на право приватної власності під № 80-4807 від 27.12.2001 року, інвентаризаційна справа № 5436, суд приходить до висновку, що момент виникнення права власності у ОСОБА_2 асоціюється саме з моментом укладання правочину купівлі-продажу, укладеного та зареєстрованому в Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі 29.11.2001 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.
Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч .9 ст. 7 СК сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами СК на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до ст. 60 Сімейного  кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Як роз`яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за №11 “Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя”, спільною сумісною власністю подружжя, зокрема,  можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або спільної сумісної власності (ст. 355 Цивільного кодексу України).
Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним.
Відповідно до    ст. 69 СК України,  дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
За змістом ст. 60    СК України  майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Отже, вказана стаття встановлює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя щодо майна, набутого за час шлюбу.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про належність спірної квартири АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Між тим,  виходячи з обґрунтованості позовних вимог у цій частині, суд першої інстанції вважав слушними доводи відповідача про необхідність застосування строку позовної давності до даних правовідносин, з огляду на те, що позивач у своєму позові не вказує про момент обізнаності ним порушеного право, тому доцільно пов`язати його з датою розірвання шлюбу між сторонами. А тому судом першої інстанції встановлено пропуск строку позовної давності та необхідність застосування наслідків спливу такого, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, у період перебування сторін у шлюбі, 12.06.2007 року, гр. ОСОБА_2 уклала з ТОВ «Чорномор`є Плюс» Договір №23 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна.
Відповідно до п.3.1. Договору, в порядку, передбаченому цим договором, Товариство зобов`язалось передати у власність Пайовика, тобто ОСОБА_2 пай, а пайовик / ОСОБА_2 /зобов`язався прийняти пай і сплатити за нього Товариству ціну паю.
За умовами Договору №23 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, пай –це безумовне майнове право на новозбудоване майно (після здавання об`єкту будівництва в експлуатацію), що після державної реєстрації (за ініціативою пайовика) стає правом власності пайовика на новозбудоване майно як нерухомість.
Новозбудоване майно, в термінології, що вживалось за Договором, це квартира АДРЕСА_6 .
У п.5.2 Договору № 23 від 12.06.2007 року, сторони договору обумовили, що ціна паю становить 188 231,68 грн., з яких 188 231,68 грн. є вартість паю, в т.ч. 31371,95 грн – ПДВ.
За умовами договору, пайовик передає Товариству у термін 5 банківських днів, після підписання цього договору первісний внесок у розмірі 188231,68 грн., що складає 100 % від вартості новозбудованого майна.
Відповідно до довідки, виданої ТОВ «Чорномор`є Плюс» за № 32/М від 09.09.2014 року, ОСОБА_2 дійсно згідно із договору №23 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна внесла 188 231,68 грн, що складає 100 % вартості майна (т. 1, а.с.44).
Вказане також підтверджується меморіальним ордером №4969 від 15.06.2007 року (т. 1, а.с.107).
Тож, в подальшому на підставі довідки про виплату пайового внеску, довідки №283 від 28.12.2015 року виданої Управлінням містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради, акту прийому передачі квартири від 06.10.2015 року, завіреної копії договору суперфіція серія та номер 5 від 22.03.2011 року, договору № 23 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, рішення виконавчого комітету місцевої ради депутатів № 460 від 24.09.2015 року «Про надання поштової адреси 9-ти поверховому 72-х квартирному житловому будинку по АДРЕСА_4 », зареєстрованої декларації про реєстрацію об`єкта будівництва серії ОД № 143152435111, ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та виготовила технічний паспорт на вищевказану квартиру (т.1 а.с.23-24, 34-53, 54-59)
Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст.3 Закону).
У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.
Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
До майнових обов`язків належать, зокрема, договірні зобов`язання майнового характеру, зобов`язання з утримання тощо, обов`язки з відшкодування шкоди, а також обов`язки щодо вчинення певних дій стосовно майна, передбачених законом або договором, та на інших підставах (наприклад, обов`язок щодо знесення самочинного будівництва).
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
У системному аналізі наведених вище норм права, слід дійти правового висновку про набуття відповідачкою у період шлюбу саме майнових прав на новозбудоване майно.
Саме ж право власності на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2 набуто вже після розірвання шлюбу, тобто з моменту реєстрації права власності на нього, а саме 30.06.2016  року.
Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).
Поміж тим, оскільки майнові права як складові частини права власності втратили свою правову значимість у період державної реєстрації новостровеного нерухомого майна та набуття ним у власність ОСОБА_2 , слід вказати про повноцінне нерухоме майно квартиру АДРЕСА_2 .
Проте, перш ніж визначитися з тим, чи відноситься дана квартира до об`єкта права спільної сумісної власності, слід виключити режим особистої приватної власності та визначитися з джерелом набуття коштів.
Виходячи з положень ст. 57 Сімейного кодексу України не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Відповідачем вказано про факт набуття майнових прав на новостворене нерухоме майно, з послідуючим набуттям права власності на квартиру АДРЕСА_2 саме за запозичені кошти, а не за спільні кошти подружжя.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна за кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Це не суперечить правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-399цс17 де зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні.
Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.
Відповідач ОСОБА_2 не заперечує проти дійсності укладання з ТОВ «Чорномор`є Плюс» Договору № 23 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, проте у зустрічному позові вказує, що для цілей оплати внеску за Договором № 23 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна від 12.06.2007 року в розмірі 188 231,68 грн., ОСОБА_2 14.06.2007 року уклала договір позики на суму 37 000 доларів США.
Так, згідно із приєднаної до матеріалів справи копії письмової розписки від 14.06.2007 року, ОСОБА_2 дійсно взяла в борг у ОСОБА_4 грошову суму у розмірі 37 000 доларів США для купівлі майнових прав на квартиру за договором про пайову участь і будівництві від 12.06.2007 року №23. Вказану суму зобов`язалась повернути за вимогою ОСОБА_4 .
У підтвердження джерел існування вказаних грошових коштів позикодавця, позичальник ОСОБА_2 приєднала до матеріалів справи договір № 74/77 банківського рахунку, укладеного з АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 , договір купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_4 від 18.04.2007 року, а також квитанції на видачу вказаної суми грошових коштів.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності.
Відповідно до статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
У статті 65 СК України йдеться про те, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
У відповідності до ч. 4 вказаної вище норми сімейного законодавства, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені у статті 60 Сімейного кодексу України.
Як роз`яснено у пунктах 23, 24 Постанови  Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).
Отже, договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від  19 червня 2013 року, у справі № 6-55цс13.
Таким чином, враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 набула майнові права у період перебування її у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 , за що сплатила ціну паю у розмірі 188 231, 68 грн., майнові зобов`язання за Договором № 23 від 12.06.2007 року про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна покриті у зв`язку з укладанням 14.06.2007 року договору позики, тобто відповідач ОСОБА_2 довела суду джерела надходження грошових коштів на виконання майнових зобов`язань за договором №  23 від 12.06.2007 року, що виникли з боргових зобов`язань, укладених також під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, що були фактично використані для задоволення потреб сім`ї, оскільки в подальшому відповідач оформила право власності на вищевказану квартиру у встановленому законодавством порядку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що квартира АДРЕСА_2 може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя за умови визнання боргового зобов`язання, що виникло у зв`язку з укладанням ОСОБА_2 договору позики від 14.06.2007 року об`єктом права спільної сумісної власності.
Застосування строку давності позовних вимог в такому випадку буде недоцільним з підстав того, що оформлення права власності на спірне нерухоме майно відбулось особисто за ОСОБА_2 30.06.2016 року /момент порушення його вимог/, а позивач звернувся до суду з позовом 01.03.2018 року, тобто за минуванням спливу трирічного строку позовної давності.
По суті, відповідач ОСОБА_2 довела суду, що придбала спірну квартиру АДРЕСА_2 за запозичені кошти, однак не просила визнати вказане нерухоме майно її особистою приватною власністю, а вказувала лише на необхідності поділу боргових зобов`язань, тож суд першої інстанції, не виходячи за межі позовних вимог, правильно вважав її вимоги обґрунтованими.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 03.09.2018 року на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду у справі № 495/5764/18, позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу – задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), яка проживає за адресою : АДРЕСА_7 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), яка проживає за адресою : АДРЕСА_8 , 934 675,95 гривень - суму основного боргу.
Вказану суму боргу стягнуто на підставі укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договору позики /свідченням чого була боргова розписка від 14.06.2007 року про отримання у борг ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 37 000 доларів США/. Оскільки рішенням суду стягнуто наведену суму боргу з вирахуванням вже сплаченої частини ОСОБА_2 , між цим це не впливає на обсяг боргових зобов`язань подружжя, тому суд виходячи з еквівалента всієї суми боргу станом на день винесення рішення, що має преюдиційне значення, вважає правильним прийняти  976 759,3 грн як сталу величину для поділу.
У відповідності п 22 та 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач у своєму первісному позові та відповідач у зустрічних позовних вимогах, як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності,   встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, а саме визнання квартири АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1   та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та визнання за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
Зустрічні позовні вимоги знайшли свого обґрунтованого доведення в процесі розгляду справи, а тому також підлягали задоволенню.

Однак повністю погодитись із висновком суду першої інстанції в частині застосування строку позовної давності щодо позовних вимог стосовно квартири АДРЕСА_1 з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.
Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу.
Вказана норма також закріплена у статті 257 ЦК України, де загальна позовна давність встановлена у три роки.
Згідно із частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Згідно із частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Частиною п`ятою статті 267 ЦК України встановлено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Відповідно до абз. 3 п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).
На підставі матеріалів справи встановлено, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 лютого 2017 року у цивільній справі №495/76/17 визнано дійсним договір купівлі-продажу АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_2 право власності на вищевказану квартиру.
Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Апеляційним судом встановлено, що про порушення свого цивільного права позивач ОСОБА_1 міг дізнатись лише з моменту визнання права власності на квартиру  АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , тобто з моменту винесення судового рішення від 15 лютого 2017 року.
З позовом ОСОБА_1 звернувся 01 березня 2018 року, а тому застосування строків позовної давності не вбачається можливим.
Таким чином, позовна заява в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо інших доводів апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги в частині задоволення зустрічного позову не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів інші обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Наведені в апеляційній скарзі вказані доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для часткового скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову щодо квартири  АДРЕСА_1 .
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 квітня 2021 року скасувати в частині відмови позовних вимог ОСОБА_1 щодо квартири  АДРЕСА_1 .
Постановити у цій частині нове судове рішення.
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя щодо квартири  АДРЕСА_1 задовольнити.
Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судове рішення виготовлено 26 вересня 2022 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                               А.І. Дришлюк