УХВАЛА
26 вересня 2022 року 
м. Київ
справа № 344/7097/22
адміністративне провадження № К/990/24149/22 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської О.Р., перевіривши касаційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 червня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2022 року у справі № 344/7097/22 за позовом Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області до громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про   затримання з метою ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 6 (шість) місяців,
УСТАНОВИВ:
Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (далі - УДМС, позивач) звернулося до суду позовом, в якому просило:
- затримати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 6 (шість) місяців.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2022 року, позов задоволено.
Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2022 року касаційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 червня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2022 року у справі № 344/7097/22 повернуто особі, яка її подала на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
06 вересня 2022 року до Верховного Суду повторно надійшла касаційна скарга громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 червня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2022 року у справі № 344/7097/22.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіряючи касаційну скаргу на відповідність вимогам процесуального закону, Суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У касаційній скарзі скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права та як підставу касаційного оскарження судового рішення апеляційної інстанції зазначає пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Зокрема, скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій у спірних правовідносинах застосовано  статтю 289 КАС України без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування цієї норми, викладеного у постановах від 27 листопада 2018 року у справі №754/2203/17, від 10 лютого 2021 року № 743/687/17, від 15 березня 2018 року № 320/6447/16-а, від 17 січня 2019 року у справі № 743/1240/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 522/960/19. 
Так, скаржник звертає увагу суду, що у цих постановах Верховний Суд дійшов висновку, що клопотання про затримання іноземця може бути подано міграційним органом до суду після подання адміністративного позову про його примусове видворення.
Суд зазначає, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов між собою.
При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Водночас Судом установлено, що у справі №754/2203/17 спірним було питання затримання особи і примусове її видворення за межі України. 
Так, Верховний Суд констатував, що обов`язковим до звернення до суду з позовом про примусове видворення особи є попереднє прийняття компетентним органом рішення про примусове повернення в країну походження або третю країну цієї особи. Отже, адміністративний суд не має повноважень на примусове видворення іноземця чи особи без громадянства до прийняття компетентним органом щодо цього іноземця чи особи без громадянства рішення про примусове повернення в країну походження або третю країну.
До того ж Верховний Суд визначив, що клопотання про затримання щодо іноземця або особи без громадянства може бути подано стосовно особи, до якої подано та розглядається адміністративний позов про примусове видворення, а підставою затримання повинні слугувати докази на підтвердження обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове повернення в країну походження або третю країну, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі.
Ураховуючи, що судами попередніх інстанцій не з`ясовано, чи приймалося компетентним органом рішення про примусове повернення в країну походження або третю країну відповідача, Верховний Суд в межах розгляду справи №754/2203/17 дійшов висновку про необхідність направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Водночас предметом розгляду в цій справі є питання наявності або відсутності підстав для затримання відповідача з метою його ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 6 (шість) місяців у зв`язку з тим, що на момент затримання відповідач не надав УДСМ паспортного або іншого документа, які б посвідчували його особу та/або давали йому право на перетин державного кордону України, доказів про право на законне перебування на території України, документів для виїзду з території України, а також не надано доказів того, що він має відповідний статус особи для перебування в Україні.
При цьому, Суд зауважує, що в у справі №754/2203/17 Верховним судом надавалась правова оцінка статті 183-7 КАС України, проте позивач вказує на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування статті 289 КАС України.
Отже, з огляду на зазначене правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27 листопада 2018 року у справі №754/2203/17, не є релевантними до спірних правовідносин.
З аналогічних підстав Судом не приймається до уваги посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 743/687/17 та у постанові 15 березня 2018 року у справі №320/6447/16-а, оскільки у цих справах Судом також надавалась правова оцінка статті 183-7 КАС України.
У справі № 743/1240/17 Верховним Судом також надавалась правова оцінка статті 183-7 КАС України, а спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу продовження строку затримання відповідача в пункті тимчасового перебування іноземців. При цьому, у постанові Верховного Суду від 17 січня 2019 року у цій справі відсутній правовий висновок, який скаржник вважає не був врахований судами попередніх інстанцій при розгляді справи №344/7097/22, а саме, що клопотання про затримання іноземця може бути подано міграційним органом до суду після подання адміністративного позову про його примусове видворення.
Отже, правові висновки Верховного Суду у справах №754/2203/17, №743/687/17, №320/6447/16-а, №743/1240/17, на які посилається скаржник, сформовані за іншого правового регулювання, а саме за попередньої редакції КАС України.
Суд також критично оцінює посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій при вирішенні спору правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 522/960/18, з огляду на те, що у цій справі рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги про затримання відповідача, суди мотивували тим, що відповідач має документ (паспорт), що дає право добровільно виїхати з України, а також відсутні обґрунтовані підстави вважати, що він ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або існує ризик його втечі. Верховний Суд у постанові від 21 серпня 2018 року погодився с такими висновками судів попередніх інстанцій.
Суд зауважує, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
У справі № 522/960/18 суди, відмовляючи у задоволенні відповідних позовних вимог, виходили з інших мотивів з урахуванням конкретних обставин справи, а тому правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 522/960/18, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Отже, дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності, Суд дійшов висновку про помилковість означених доводів касаційної скарги та відсутність підстави для відкриття касаційного провадження визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, не є релевантними до спірних правовідносин в цій справі.
У касаційній скарзі скаржник також посилається на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що суди не дослідили зібрані у справі докази та допустили порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Суд звертає увагу на те, що у випадку посилання скаржника на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження, необхідно навести порушені судами норми процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в сукупності з обґрунтуванням підстав, передбачених частинами другою та третьою статті 353 КАС України.
Частиною другою статті 353 КАС України встановлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
Із системного аналізу наведених положень процесуального закону вбачається, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження. Отже, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.
Водночас Судом установлено, що зміст касаційної скарги зводиться до викладу фактичних обставин справи із посиланням на нормативно-правові акти, однак без належного обґрунтування підпунктів 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України, що унеможливлює перевірку умов визначених пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України та відповідно пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Отже, позивач у касаційній скарзі не виклав передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржуване судове рішення може бути переглянуте судом касаційної інстанції.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Ураховуючи те, що скаржником не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.
З огляду на зазначене клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження Судом не вирішується.
Керуючись статтями 248, 328, 332, 359 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 червня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2022 року у справі № 344/7097/22 повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя:                                                                                                    О.Р. Радишевська