ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6258/22 Справа № 216/4128/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - БУТЕНКО М. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року                                                                м.Кривий Ріг
Справа № 216/4128/19
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.,
сторони:
позивач – Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа»,
відповідач – ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2020 року, яке ухвалено суддею Бутенко М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 27 лютого 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа» звернулось до суду з  позовом, який уточнило 08 листопада 2019 року, до  ОСОБА_1   про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії.
Позовна заява мотивована тим, що Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа» (далі КПТМ «Криворіжтепломережа», Позивач), засновником та власником якого є орган місцевого самоврядування в особі Криворізької міської ради, створене з метою отримання прибутку в результаті діяльності з виробництва, транспортування, постачання та реалізації теплової енергії споживачам м. Кривого Рогу для потреби опалення та гарячого водопостачання.
Відповідачу проводились нарахування відповідно до тарифів на теплову енергію, які встановлені: з 01.05.2015 року, затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №1171 від 31.03.2015 року з централізованого опалення: для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії - 720,15 грн/Гкал (з податком на додану вартість); для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії - 21,77 грн за 1 кв. м за місяць, протягом періоду надання послуги з централізованого опалення (з ПДВ); з 01.07.2016 року затверджено постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №1171 від 31.03.2015 року зі змінами згідно постанови НКРЕКП №1101 від 09.06.2016 року з централізованого опалення: для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії – 1411,77 грн./Гкал (з податком на додану вартість); для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії – 42,69 грн. за 1 кв. м за місяць, протягом періоду надання послуги з централізованого опалення (з податком на додану вартість); з 04.11.2016 року, затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 1171 від 31.03.2015 року зі змінами згідно постанови НКРЕКП №1782 від 06.10.2016 року з централізованого опалення: для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії – 1417 грн./Гкал (з податком на додану вартість); для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії – 51,63 грн. за 1 кв. м за місяць, протягом періоду надання послуги з централізованого опалення (з податком на додану вартість); з 31.12.2017 року згідно постанови від 28.12.17р. № 1536 «Про внесення змін до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 31 березня 2015 року № 1171», для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії – 1424,96 грн/Гкал, з урахуванням податку на додану вартість (у тому числі: паливна складова – 1070,27 грн/Гкал; решта витрат, крім паливної складової – 354,69 грн/Гкал); для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії – 67,05 грн за 1 кв. м за місяць, протягом періоду надання послуги з централізованого опалення, з урахуванням податку на додану вартість (у тому числі: паливна складова – 50,36 грн за 1 кв. м; решта витрат, крім паливної складової – 16,69 грн за 1 кв. м)».
На виконання своєї статутної мети КПТМ «Криворіжтепломережа» здійснює постачання теплової енергії відповідачу за адресою: АДРЕСА_1 . 
Так як будинок АДРЕСА_2 , є багатоповерховим, опалення до квартири АДРЕСА_3 здійснюється від транзитних трубопроводів житлового будинку і є невід`ємною частиною системи опалення вказаного будинку, що свідчить про те, що відповідач отримує теплову енергію. 
Доказами подачі теплової енергії до будинку є акти про подачу теплоносія та про його відключення, копії яких додаються.
Заборгованість згідно розрахунку заборгованості за централізоване опалення за період з 01.10.2015 року по 01.04.2019 року складає 15833,13 грн. 
Відповідно до відповіді наданої суду від Першої державної нотаріальної контори ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину на підставі заповіту від померлого власника квартири за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .
Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 суму боргу по оплаті за централізоване опалення в розмірі 15 833,13 грн. та судовий збір у розмірі 1321,00 грн.
Рішенням Центрально – Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2020 року уточнену позовну заяву Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії – задоволено. 
Стягнуто з  ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , адреса за якою виникла заборгованість: АДРЕСА_1 на користь Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» суму боргу по оплаті за централізоване опалення в розмірі 15833,13 грн. та судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1921,00 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що про існування рішення він дізнався від державного виконавця, а 05.08.2022 року його представник ознайомилась зі змістом оскаржуваного рішення, позовну заяву з додатками він не отримував та був позбавлений можливості надати відзив на позовну заяву та долучити до справи докази, у зв`язку з чим просить визнати поважною причиною ненадання доказу у суді першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього та під час розгляду апеляційної скарги взяти до уваги договір купівлі-продажу квартири від 30.07.2019 року, який долучений до апеляційної скарги.
Просить суд застосувати строк позовної давності.
Зазначає, що 30.07.2019 року між відповідачем та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за якою рахується борг, у пункті 4.8 вбачається, що за домовленістю сторін наявний на момент оформлення договору купівлі-продажу борг за комунальні послуги у повному обсязі переходить до покупця.
Наголошує, що позов КПТМ «Криворіжтепломережа» подано до неналежного відповідача, а тому є наслідком відмови у задоволенні позову.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що КПТМ «Криворіжтепломережа», відповідно до «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (надалі по тексту – Правила), надає населенню м. Кривого Рогу, а також підприємствам, установам і організаціям теплову енергію для потреб опалення, у тому числі й за місцем спадкового майна  відповідача.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.09.2018 року, спадкоємцем зазначеного в заповіті ОСОБА_2 , 1939 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщина на яку видане свідоцтво складається з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 69).
Звертаючись до суду з позовом – 04 липня 2019 року, який уточнив 08 листопада 2019 року, позивач надав розрахунок заборгованості, відповідно до якого просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за централізоване опалення за період з 01.10.2015 року по 01.04.2019 року у розмірі - 15833,13 грн.
Згідно наданого відповідачем договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 передав майно у власність ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 сплатив за нього обговорену грошову суму та прийняв нерухоме майно. Зокрема, у пункті 4.8 вказаного Договору зазначено, що за домовленістю сторін наявний на момент оформлення договору купівлі-продажу борг за комунальні послуги у повному обсязі переходить до покупця (а.с. 106).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1 є спадкоємцем померлого боржника ОСОБА_2 , який був користувачем житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , користувався послугами позивача і був споживачем теплової енергії., отже суд першої інстанції вважає, що обставини порушення оплати за спожиту теплову енергію є доведеними повністю, внаслідок чого позивач отримав право на відшкодування завданих йому збитків в судовому порядку. Таким чином, відповідачем було порушено зобов`язання з оплати за отримані послуги за постачання теплової енергії, внаслідок чого, вимога позивача щодо стягнення заборгованості є обґрунтованою.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач має зобов`язання перед позивачем по оплаті комунальних платежів з централізованого опалення, з огляду на наступні обставини.
Спірні відносини виникли у зв`язку із виконанням послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг, тому до нього мають бути застосовані норми Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правила надання населенню послуг з водо-теплопостачання та водовідведення та Правила надання населенню послуг централізованого опалення холодної та гарячої води і водовідведення.
Згідно частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до статті 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.
Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Відповідно до ст. 625 Цивільного Кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а також згідно ст. 526 Цивільного Кодексу України, зобов`язання повинне виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тобто на власника покладається тягар утримання майна.
КПТМ «Криворіжтепломережа» по специфіці своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню, яке відповідно зі ст. 67, 68, 162 Житлового Кодексу України зобов`язане робити оплату за отриману теплову енергію, згідно особового рахунка і встановлених тарифів.
Відповідно до приписів норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правил надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені Постановою КМУ України № 630 від 21.07.2005 року, - між позивачем та відповідачем виникли правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по центральному опаленню.
Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України, передбачає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.ст. 608, 1218, 1219 ЦК, у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися у наслідок його смерті.
За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи — її спадкоємців; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржників за зобов`язанням.
Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, відповідач  ОСОБА_1 є спадкоємцем померлого боржника ОСОБА_2 , який був користувачем житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , користувався послугами позивача і був споживачем теплової енергії, тому зобов`язаний вносити плату за надані житлово-комунальні послуги.
Колегія суддів приймає наданий відповідачем доказ, а саме договір купівлі-продажу квартири від 30.07.2018 року, укладений між відповідачем та ОСОБА_3 , але доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у зв`язку з укладенням вказаного договору у якому у пункті зазначено, що за домовленістю сторін наявний на момент оформлення договору купівлі-продажу борг за комунальні послуги у повному обсязі переходить до покупця, мають правового значення для вирішення даного спору і доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині зводяться до довільного, на власну користь, тлумачення правових норм та незгодою з висновками суду першої інстанції по їх застосуванню.
Так, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, обґрунтованого виходив із того, що позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за комунальні послуги за період з 01.10.2015 року по 01.04.2019 року, тобто коли відповідач був власником спадкового майна, відповідно, взявши на себе зобов`язання щодо сплати заборгованості по комунальним платежам від попереднього власника, батька відповідача - ОСОБА_2 , який був користувачем квартири, за якою рахується борг, і був споживачем теплової енергії.
В апеляційній скарзі відповідач просить застосувати позовну давність.
Так, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. 
ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).
Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Частиною 1 ст. 32 Закону "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно.
Застосування строків позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Крім того, відповідно до частини першої статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.
При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.
Позивач звернувся до суду з позовом 04 липня 2019 року, тобто, беручи до уваги укладання Договору 30.07.2019 року між відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 купівлі-продажу квартири, відповідно до якого сторони домовились, що наявний на момент укладання Договору купівлі-продажу борг за комунальні послуги у повному обсязі переходить до покупця, свідчить про визнання ОСОБА_1 свого обов`язку зі сплати отриманих послуг, отже наявний факт переривання позовної давності.
На підставі викладеного, колегія суддів вказує, що строк позовної давності позивачем не пропущено.
Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України,  оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 28 вересня 2022 року.

Головуючий: 

Судді: