ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 грудня 2022 року
м. Валки
справа № 641/7559/21
провадження № 22-ц/818/3477, 3478/22  
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів колегії – Маміної О.В., Н.П. Пилипчук,
за участю секретаря судового засідання  Гармаш К.В., 
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Державне підприємство обслуговування повітряного руху України
третя особа - ОСОБА_2  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Валки апеляційні скарги Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 січня 2022 року та на додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 січня 2022 року ухвалені у складі судді Ященко С.О.,-
УСТАНОВИВ:
В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду м. Харкова з позовом про  визнання незаконним та скасування наказу Харківського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України № 156/о від 07.09.2021 про звільнення ОСОБА_1 з посади провідного юрисконсульта; поновлення на роботі на посаді провідного юрисконсульта Харківського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з 08.09.2021; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 08.09.2021 по день ухвалення рішення по справі та моральної шкоди в розмірі 50000 грн.
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 27 грудня 2001 року вона працювала на Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України на посаді юрисконсульта. З 1 січня 2012 року обіймала посаду провідного юрисконсульта Украероруху. Наказом № 14/о «З особового складу» від 13 січня 2017 року ОСОБА_1 на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України звільнено з роботи з посади провідного юрисконсульта у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 28 березня 2019 року, визнано незаконним та скасовано наказ по Харківському регіональному структурному підрозділу Украероруху та поновлено її на роботі, стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. 10 червня 2019 року прийнято наказ Харківського РСП № 252/о «Про звільнення працівника Харківського РСП у зв`язку зі скороченням штату», яким її звільнено з роботи згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова по справі №641/5563/19-ц від 13.03.2020, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 16.06.2021, визнано незаконним та скасовано наказ по Харківському регіональному структурному підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 10.06.2019, ОСОБА_1 поновлено на роботі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Наказом № 229/о від 14.09.2020 року «Про звільнення працівника Харківського РСП у зв`язку зі скороченням штату» провідного юрисконсульта ОСОБА_1 звільнено з роботи 14.09.2020 згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова по справі № 641/8077/20 від 12.04.2021 визнано незаконним та скасовано наказ по Харківському регіональному структурному підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 14.09.2020, ОСОБА_1 поновлено на роботі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Наказом № 93/о від 13.04.2021 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » позивача поновлено на посаді провідного юрисконсульта. Наказом № 247 від 13.04.2021 «Про внесення змін до штатного розпису Харківського РСП, затвердженого наказом Украероруху від 11.01.2019 № 21» затверджено зміни до штатного розпису Харківського РСП, а саме: виключено з 13.07.2021 посаду провідного юрисконсульта 1 шт.од. Зазначає, що кожне поновлення позивача було формальною процедурою. Позивача фактично не допустили до роботи: їй не надавалися доручення про виконання певних задач, обумовлених її посадовою інструкцією, тривалий час їй не було обладнано робоче місце, не було надано доступу до програм, що забезпечують обмін документами на підприємстві, не оформлено довіреність на представництво інтересів підприємства. 14.04.2021 ОСОБА_1 попереджено про наступне вивільнення. Наказом від 07.09.2021 ОСОБА_1 звільнено з роботи 07.09.2021 згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.
ОСОБА_1 зазначала, що її звільнення є протиправним, оскільки 14.04.2021 їй одночасно з попередженням про наступне вивільнення було надано перелік вакантних посад по головному підприємству та його структурних підрозділів станом на 14.04.2021, який налічував 561,5 вакантних посад. Також, 18.05.2021 їй надано перелік вакантних посад по головному підприємству та його структурних підрозділів станом на 18.05.2021, який налічував 414,75 вакантних посад. 24.05.2021 ОСОБА_1 подала до адміністрації підприємства заяву про переведення на вакантну посаду інженера 2-ої категорії відділу кадрів Дніпровського РСП з розташуванням робочого місця у м. Харкові. Листом від 27.05.2021 ОСОБА_1 було повідомлено про неможливість/недоцільність її працевлаштування на посаду інженера 2-ої категорії відділу кадрів з розташуванням робочого місця в Харкові, оскільки остання не має досвіду роботи у відділі кадрів, оскільки їй необхідно працювати під наглядом більш досвідченого працівника, тому її працевлаштування на відповідній посаді з розташуванням робочого місця в м. Харкові є неможливим. 31.05.2021 позивачем складено заяву, в якій вона повторно просила розглянути її заяву про переведення та зазначила про готовність переїзду до м. Дніпро. Листом від 22.05.2021 відповідачем зазначено про необхідність написання ще однієї заяви на переведення, а також акцентовано увагу на тому, що надання робочого місця у м. Харкові у даному випадку неможливо та протирічить інтересам виробництва. Також зазначає, що станом на травень 2021 року на посаді інженера 2-ої категорії відділу кадрів з розташуванням робочого місця в м. Харкові працювала ОСОБА_4 , яку відповідно до наказу № 139/о від 27.05.2021 увільнено з 28.05.2021 по 28.05.2024 у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зі збереженням за нею робочого місця. Тобто з 28.05.2021 у штатному розписі підприємства існувала вакантна посада інженера 2-ої категорії відділу кадрів з робочим місцем у м. Харкові, проте в наданих позивачу переліках вакантних посад за 02.06.2021, 03.06.2021, 15.06.2021 така посада не значиться. Таким чином, відповідач приховував від ОСОБА_1 наявність вакантної посади, яку вона могла обіймати, з розташуванням у м. Харкові. Отримавши відповідну інформацію, позивач підготувала заяву про переведення її на посаду інженера 2-ої категорії відділу кадрів з приміткою «Дніпро – до закінчення терміну дії умов відповідно до ст. 119 КЗпП України (для Харкова)». Однак, вже 06.07.2021 позивачу повідомлено, що на таку посаду вже переведено ОСОБА_5 . Крім того, позивач зазначає, що її звільнення відбулося з порушенням ч. 2 ст. 252 КЗпП України, оскільки вона є членом виборного профспілкового органу підприємства Харківська ППО ВП «ФПАРРІЗУ», яка відмовила у наданні згоди на звільнення позивача, а до вищого виборного органу профспілкової організації відповідач взагалі не звертався з відповідним поданням. Крім того, в зв`язку з незаконним звільненням просила відшкодувати їй середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 180,87грн./година. Також зазначала, що незаконним звільненням, цинічним відношенням адміністрації підприємства до прав та інтересів позивача, яка працювала на підприємстві з 2001 року, їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 50000грн.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1  задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Харківського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України № 156/о від 07.09.2021 про звільнення  ОСОБА_1   з посади провідного юрисконсульта. Поновлено ОСОБА_1  на посаді провідного юрисконсульта Харківського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з 08.09.2021 . Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь  ОСОБА_1  середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.09.2021 по 12.01.2022 у сумі 62671 грн. 46 коп. без врахування податків та моральну шкоду в розмірі 10000 грн. В решті позову відмовлено.
17.01.2022 засобами поштового зв`язку представник позивача адвокат Лагутін І.В. подав до суду заяву про компенсацію судових витрат на правничу допомогу у розмірі 34400 грн. та витрат по сплаті судового збору.
В обґрунтування розміру понесених позивачем судових витрат надав копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 30.08.2018, додаткову угоду № 4 до договору про надання правової (правничої) допомоги б/н від 30.08.2018 року, акт наданих послуг № 5 до договору про надання правової (правничої) допомоги № б/н від 30.08.2018 року, рахунок на оплату № 1 від 17.01.2022, рахунок № 2 від 17.01.2022 року.
Додатковим рішенням Комінтернівського районного суду від 24.01.2022 заяву задоволено частково.
Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 635,60 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 23220 грн., а всього 23855 грн 60 коп. та стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь держави судовий збір у розмірі 1816 грн.
Не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду Державне підприємство обслуговування повітряного руху України подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не взяв до уваги те, що Державним підприємством обслуговування повітряного руху України надано належні та допустимі докази, якими доведено дотримання ним процедури повідомлення ОСОБА_1 про наявність на підприємстві вакантних посад. Апелянт зазначив, що судом не було всебічно з`ясовані обставини, на які відповідач посилався як на підставу своїх заперечень, підтверджених доказами, які не були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, а рішення містить вичерпні висновки.
Скаржник також зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що до закінчення терміну попередження про наступне вивільнення, а саме до 13.07.2021 ОСОБА_1 не було подано заяву про переведення її на посаду інженера відділу кадрів 2 категорії Дніпровського РСП Украероруху з встановленим на підприємстві режимом 0,5 норми робочого часу, керуючись змінами в організаційній структурі підприємства, а саме ліквідацією Харківського РСП Украероруху, ОСОБА_1 було звільнено з посади провідного юрисконсульта Харківського РСП Украероруху за скороченням штату працівників, згідно п.1 ст.40 КЗпП України.
Апелянт зазначив, що судом взагалі не було надано оцінки доказам щодо передумов ліквідації підрозділу, докази не були досліджені в судовому засіданні, не були з`ясовані обставини на які відповідач посилався як на підставу своїх заперечень а рішення містить вичерпні висновки. Державним підприємством обслуговування повітряного руху України надано належні та допустимі докази, якими доведено що в підприємстві відбулись зміни в організації виробництва і праці, проведено ліквідацію Харківського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, в результаті чого відбулось скорочення штату Харківського РСП Украероруху.
Скаржник наголосив, що судом в оскаржуваному рішенні не враховано судову практику, не зупинивши провадження у справі для отримання згоди або відмови виборного профспілкового органу, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про задоволення позову. Підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача відшкодування моральної шкоди відсутні, адже ніякими доказами не підтверджується.
Щодо стягнених витрат на правничу допомог апелянт посилається на постанови Верховного Суду та зазначає, що оригіналів платіжних документів суду не надано, відсутні належним чином підтверджені витрати на правову допомогу (оригінали платіжних документів про оплату наданих послуг).
Не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на не відповідність критеріям законності та обґрунтованості просить змінити рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу збільшивши суму стягнення до 87 857,60 та змінити додаткове рішення виклавши абзац перший резолютивної частини в такій редакції « Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1089,60 та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 34400.
Апеляційна скарга на рішення суду обґрунтована тим, що відповідно до усталеної судової практики в тому числі Харківського апеляційного суду, кількість робочих днів/годин повинна розраховуватись за Графіком роботи підприємства. Апелянт зазначив, що в даному випадку ОСОБА_1 дійсно була поновлена на посаді 13.04.2021 року на 0,5 норми тривалості робочого часу, оскільки підприємство працювало в умовах неповного робочого часу. Однак в подальшому починаючи з 01.10.2021 підприємство збільшило норму тривалості робочого часу до 0,75, але на момент збільшення норми тривалості робочого часу позивач вже була незаконно звільнена з посади та відповідно доказів зміни норми тривалості робочого часу позивача, про які зазначав суд першої інстанції немає і бути не може. Суд мав виходити не з норми тривалості робочого часу незаконно звільненого позивача, а з графіку роботи підприємства/встановленої норми тривалості робочого часу підприємства, тобто з норми за якою працювала би позивач, за нормальних умов, якби підприємство не допустило б незаконного звільнення.
Щодо додаткового рішення апелянт зазначив, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку - судом задоволено повністю, що само по собі і складає 75% заявлених позовних вимог. Позовна вимога про стягнення моральної шкоди задоволена частково, що складає 5% від загального обсягу позовних вимог (25% х 1/5 = 5%). Тобто у відсотковому виразі частка задоволених позовних вимог не може становити менше 80%. Відповідно витрати на правничу допомогу мали складати, у математичному розрахунку 34400грн. х 80% = 27 570.00 грн.
Апелянт також зазначив, що врахування частки позовних вимог за якими відмовлено відносно моральної шкоди не є правильним у даній категорії справ, оскільки позов спрямовано на поновлення саме трудових прав позивача, тому наполягав на стягненні витрат на правничу допомогу у повному обсязі - 34400грн.
Також апелянт не погоджується з розрахунком суми стягнутого судового збору у сумі 635,60 грн., адже судовий збір позивачем сплачувався за дві позовні вимоги: 908 грн. - за вимогу про стягнення середнього заробітку — задоволена та 908 грн. - за вимогу про стягнення моральної шкоди - задоволена частково 1/5, а тому на переконання позивача судовий збір мав бути стягнутий у сумі 1089,60 грн. 908+ (908 х 1/5) = 1089.60 грн. Скаржник зазначив, що навіть якщо рахувати за формулою, запропонованою судом першої інстанції сума судового збору має складати: 1816 х 0,7 = 1271,20 грн., а не 635,60 грн.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційні скарги на основне рішення необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Вказаним вимогам рішення суду відповідає.
Судом встановлено та підтверджується письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи, що на виконання рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.04.2021 по справі № 641/8077/20 скасовано наказ Харківського РСП від 14.06.2019 № 229/о «Про звільнення ОСОБА_6 у зв`язку із скороченням штату» та поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта Харківського РСП Украероруху з 15 вересня 2020 року, з встановленням режиму роботи неповного робочого часу, а саме – 0,5 норми тривалості робочого часу, затвердженої на 2020-2021 рр.
Наказом № 247 від 13 квітня 2021 року «Про внесення змін до штатного розпису Харківського РСП, затвердженого наказом Украероруху від 11.01.2019 № 21» виключено посаду провідного юрисконсульта Харківського РСП Украероруху з 13 липня 2021 року.
З копії попередження про скорочення посади № 22.1-11/568/21 від 14.04.2021 встановлено, що ОСОБА_1 14.04.2021 року отримала під підпис попередження про скорочення посади та наступне вивільнення. Також отримала перелік вакантних посад.
21.05.2021 ОСОБА_7 подано заяву Директору Дніпровського РСП Украероруху, в якій вона просить прийняти її на роботу до Дніпровського РСП Украероруху (за переведенням з Харківського РСП) на посаду інженера 2 категорії відділу кадрів Дніпровського РСП Украероруху з розташуванням робочого місця у м. Харкові.
Листом № 23.1-08/231/21 від 27.05.2021 року Дніпровський РСП Украероруху повідомив ОСОБА_1 , що її заява від 21.05.2021 року розглянута, та зазначив, що відділ кадрів і робочі місця його працівників розташовані у Дніпровському РСП (м. Дніпро).Виконання завдань відділу кадрів передбачає застосування первинних документів, форм та справ, які зберігаються за місцем розташування відділу. Крім того, зазначено, що у ОСОБА_1 не має досвіду кадрової роботи, у випадку працевлаштування на вказану посаду їй необхідно буде виконувати кадрові завдання під керівництвом більш досвідченого працівника відділу, а тому надання робочого місця у м. Харкові у даному випадку неможливо та протирічить інтересам виробництва.
31.05.2021 ОСОБА_7 подала заяву, в якій додатково просить додатково розглянути її заяву від 24.05.2021 року. Також у вказаній заяві ОСОБА_1 зазначила про готовність переїзду до м. Дніпро.
Листом № 23.1-08/288/21 від 22.06.2021 Дніпровським РСП повідомлено, що заява ОСОБА_1 від 31.05.2021 року розглянута, відповідь на заяву від 24.05.2021 була надіслана ОСОБА_1 27.05.2021 року. Також додатково повідомлено, що у разі готовності ОСОБА_1 працювати у Дніпровському РСП, необхідно надати відповідну заяву про переведення, де це було б чітко визначено. Також, у заяві необхідно надати згоду на роботу у встановленому на підприємстві режимі 0,5 норми робочого часу.
Згідно копії Наказу № 139/о від 27.05.2021 ОСОБА_4 , інженера 2-ї категорії відділу кадрів Харківського РСП Украероруху, у зв`язку із прийняттям на військову службу за контрактом відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 27.05.2021 № 13-РС на 3 роки з 28.05.2021 по 28.05.2024 і призначенням на посаду планшетистом-креслярем відділення планшетистів взводу обробки інформації роти управління командного пункту, ВОС-620567А/984, увільнено від виконання посадових обов`язків зі збереженням за нею робочого місця, посади та середнього заробітку на підприємстві.
З витягу з наказу № 147/о від 01.07.2021 встановлено, що в зв`язку з ліквідацією Харківського РСП відповідно до наказу Украерорух від 24.11.2020 № 1106, на виконання наказів Украероруху від 26.05.2021 № 591/о та від 01.06.2021 № 609/о «Про проведення заходів у зв`язку з ліквідацією Харківського РСП» переміщено з 02.07.2021 ОСОБА_4 , інженера 2-ї категорії відділу кадрів Харківського РСП Украероруху, яка увільнена від виконання посадових обов`язків у зв`язку із прийняттям на військову службу за контрактом на 3 роки, на посаду інженера 2 категорії відділу кадрів Дніпровського РСП Украероруху (для Харкова) в межах спеціальності і кваліфікації, обумовлених трудовим договором, без змін істотних умов праці.
ОСОБА_1 01.07.2021 подала заяву до Дніпровського РСП Украероруху, в якій просить перевести її на посаду інженера 2 категорії відділу кадрів Дніпровського РСП Украероруху з приміткою «Дніпро – до закінчення терміну дії умов відповідно до ст. 119 КЗпП України (для Харкова).
Наказом № 514/о від 01.07.2021 ОСОБА_5 , інженера 2 категорії відділу кадрів Дніпровського РСП, з 02.07.2021 переведено на посаду інженера 2 категорії відділу кадрів Дніпровського РСП (для Харкова) на умовах строкового трудового договору, за її згодою, на термін увільнення від роботи для проходження військової служби за контрактом інженера 2 категорії відділу кадрів Дніпровського РСП (для Харкова) ОСОБА_8 з посадовим окладом у розмірі 19310 грн., без зміни режиму та графіку роботи.
Протоколом засідання комісії з визначення переважного права залишення на посаді у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці від 08.07.2021 вирішено затвердити кандидатуру ОСОБА_1 для працевлаштування на постійну посаду інженера 2 категорії відділу кадрів Дніпровського РСП.
07.09.2021 ОСОБА_1 подала заяву Дніпровському РСП Украероруху, в якій просить перевести її на посаду інженера 2 категорії відділу кадрів Дніпровського РСП Украероруху з приміткою: Дніпро до закінчення терміну дії умов відповідно до ст. 119 КЗпП України (для Харкова); для вивільнених працівників відповідно до ст. 49 КЗпП України.
Листом від 07.09.2021 Дніпровський РСП Украероруху повідомив ОСОБА_1 про те, що відповідно до її освіти, досвіду роботи та кваліфікації вона може бути прийнята на роботу за переведенням на посаду інженера 2 категорії відділу кадрів Дніпровського РСП з розташуванням робочого місця на території Дніпровського РСП (м. Дніпро). Стосовно переведення на посаду інженера 2 категорії відділу кадрів Дніпровського РСП з місцем роботи у м. Харкові ОСОБА_1 проінформовано, що надання робочого місця у м. Харкові неможливе в зв`язку з тим, що посада інженера 2 категорії відділу кадрів Дніпровського РСП з місцем роботи у м. Харкові не є постійною, так як її займає штатний працівник, який прийнятий на військову службу за контрактом, а на теперішній час її обіймає за строковим договором член ліквідаційної комісії ОСОБА_5 . Крім того, за відсутності досвіду кадрової роботи ОСОБА_1 не може працювати без керівництва більш досвідченого працівника, тому її робоче місце буде знаходитись у м. Дніпро. В зв`язку з чим, станом на 07.09.2021 Дніпровський РСП Украероруху може запропонувати ОСОБА_1 працевлаштування за посадою документознавця відділу документообігу Дніпровського РСП на умовах строкового договору, на період відпустки штатного працівника по догляду за дитиною до досягнення нею шести років або на посаду інженера 2 категорії відділу кадрів Дніпровського РСП з розташуванням робочого місця на території Дніпровського РСП у м. Дніпро.
Листом Дніпровського РСП № 23.1-08/402/21 від 07.09.2021 ОСОБА_1 повідомлено, що її заява від 07.09.2021 не може бути задоволена, так як посада не є вакантною і збережена відповідно до гарантій ст. 119 КЗпП на період проходження військової служби за контрактом працівника та на даний час обіймається членом ліквідаційної комісії Харківського РСП за строковим договором. Також, повідомлено, що у разі відмови від переведення на постійну вакансію інженера 2 категорії відділу кадрів Дніпровського РСП або іншу вакантну посаду, ОСОБА_1 буде звільнена 07.09.2021 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.
Як вбачається з матеріалів справи, Харківським РСП Украероруху видано наказ № 156/о від 07.09.2021, яким ОСОБА_1 , провідного юрисконсульта Харківського РСП, у зв`язку з ліквідацією Харківського РСП, звільнено з роботи 07.09.2021за скороченням штату працівників.
Крім того, з матеріалів справи судом встановлено, що 12 травня 2016 року рішенням профспілкової конференції Харківської ППО ВП «ФПАРРІЗУ» ОСОБА_1 обрано членом профспілкового комітету Харківської ППО ВП «ФПАРРІЗУ».
05 лютого 2019 року проведено державну реєстрацію змін до відомостей про Харківську ППО ВП «ФПАРРІЗУ», зокрема до складу профспілкового комітету організації включено ОСОБА_1 та ОСОБА_9 .
Листом від 22.07.2021 р. №228 Харківська ППО ВП «ФПАРРІЗУ» відмовила у наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 . Зокрема, профспілкою зазначено, що підприємством не дотримано вимог законодавства при звільненні ОСОБА_1 . Зокрема, в переліках вакантних посад до 30.06.2021, які надавались ОСОБА_1 для ознайомлення не значились посади інженерів відділу кадрів, хоча на той час такі посади були вакантними. В переліку вакантних посад від 30.06.2021, наданих ОСОБА_1 , значилась посада «інженер 2 категорії» з приміткою «Дніпро – до закінчення терміну дії умов відповідно до ст. 119 КЗпП України (для Харкова)», тобто посада, про переведення на яку ОСОБА_1 було подано заяву. Однак адміністрацією підприємства до цього часу ОСОБА_1 не переведено та надано подання про її звільнення. Зі змісту листів адміністрації підприємства вбачається, що ОСОБА_1 відповідає кваліфікаційним вимогам відносно посади «інженер 2 категорії». Вбачається, що підприємство має можливість та зобов`язане за її заявою перевести ОСОБА_1 на вакантну посаду інженер 2 категорії відділу кадрів з робочим місцем у м. Харків. Такі дії/бездіяльність адміністрації підприємства свідчать про упереджене ставлення до ОСОБА_1 та намагання її звільнити у тому числі і ціною чергового порушення порядку звільнення.
Відповідно до листа ДП Украерорух від 04.10.2021 № 22-1.1/9/21 ОСОБА_1 нараховані наступні виплати, які враховуються для обчислення середнього заробітку: у липні 2021 року посадовий оклад 4253,87грн., доплата за вислугу років 1488,85грн. виплати нараховані за 31,75 годин при нормі часу 87,63години. У серпні 2021 року не було нарахувань для розрахунку середньої заробітної плати
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частина друга статті 40 КЗпП України передбачає, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи було попереджений за два місяці про майбутнє вивільнення.
У правових висновках викладених у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 451/706/18 щодо застосування норми ст. 42 КЗпП України касаційний суд зазначив, що саме роботодавець визначає доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Тому оскарження працівниками рішень про визначення структури підприємства чи установи, зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників не вважається належним способом захисту. Прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємства чи установи.
Звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, передбачає вручення роботодавцем працівнику письмового повідомлення про скорочення та надання йому можливості переведення на інші посади. Відмова в переході на нову роботу або згода працівника має бути складена в письмовій формі. При скороченні персоналу роботодавець може пропонувати працівнику перехід на оплачувану нижче посаду, а вже працівник приймає рішення погодитися на неї чи ні. У разі порушення цих термінів працівник має право подати до суду позов про незаконність проведення процедури.
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише за відсутності такої роботи інша наявна робота.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої
статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При скороченні чисельності або штату працівників переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою продуктивністю праці і кваліфікацією (ч. 1 ст. 42 КЗпП України). Проте воно враховується лише у випадку скорочення однорідних професій чи посад, на чому наголосив Верховний Суд у постанові від 13.12.2018 по справі № 577/256/18.
При цьому суд не вправі входити в оцінку доцільності скорочення її посади, чи переведення інших працівників, що перебуває у виключній компетенції роботодавця, який самостійно організує свою господарську діяльність, окрім випадків, якщо роботодавець без господарської та виробничої мети діє з метою навмисно позбавити працівника конституційного права на працю.
Так, у п. 19 постанови Пленуму верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам було роз`яснено, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).
Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 фактично було надано перелік всіх існуючих вакантних посад по Харківському РСП та в цілому по ДП, , яку б позивач могла виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Згідно статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1, 2-5, 7 частини першої статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Відповідно до ч.3 ст. 43 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.
У листі від 22.07.2021 №228 Харківською ППО ВП «ФПАРРІЗУ» наведено обґрунтування відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 .
Відповідач висновки суду про те, що відмова Харківської ППО ВП «ФПАРРІЗУ» у наданні згоди на звільнення позивача є обґрунтованою не спростував.
Відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці", п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
При цьому згідно з п. 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.
Відповідно до п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Доказів скасування вказаного наказу або зміни норми тривалості робочого часу позивача у період з 08.09.2021 року по 12.01.2022 року матеріали справи не містять, а тому при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд приймає до уваги коефіцієнт норми тривалості робочого часу позивача, визначений у наказі про її поновлення на посаді.
З врахуванням вищезазначеного, суд на підставі наданої ДП Украерорух інформації щодо виплат ОСОБА_1 розмір середньоденного заробітку правильно розрахував та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 62671,46грн грн за 693 години.
За змістом ст. 237-1 КЗпП України підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто наявність моральної шкоди при порушенні трудових прав презюмується, оскільки незаконне звільнення з роботи призводить до втрати джерела доходу, що вимагає від звільненої особи додаткових зусиль для пошуку нових засобів для життя, що призводить до душевних втрат. Висновки суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди відповідають принципу справедливості, добросовісності та розумності, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦПК України.
Оскільки позивачем було доведено факт порушення його трудових прав та заподіяння йому моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідача, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди також підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», якщо він планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності юридичної особи. Роботодавець повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень, надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, зокрема інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведення їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. На цьому етапі доцільно розробити техніко-економічне обґрунтування, де відобразити передумови для проведення змін в організації виробництва і праці.
Відповідно до ч. 4 ст. 22 згаданого Закону України профспілки мають право вносити пропозиції державним органам, органам місцевого самоврядування, роботодавцям, їх об`єднанням про перенесення термінів, тимчасове припинення або скасування заходів, пов`язаних з вивільненням працівників, які є обов`язковими для розгляду.
Відповідач всупереч свого процесуального обов`язку не надав до суду відповідних доказів про дотримання вказаного у ст. 22 Закону України порядку проведення консультацій перед звільненням позивачки.
Стаття 43 КЗпП України передбачає, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).
Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.
У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.
Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.
У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом.
Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.
Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган.
Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).
Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).
Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.
Виходячи з наведених обставин та правового обґрунтування колегія суддів доходить висновку, що позивача було звільнено з роботи з порушенням статей 43, 49-2 КЗпП України, що згідно зі статтею 235 КЗпП України є підставою для її поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також – відшкодування завданої моральної шкоди, як правильно вирішив суд першої інстанції. Доводи скарги не знайшли свого підтвердження і тому колегія суддів їх відхиляє.
Наведене свідчить, що суд першої інстанції у цілому правильно встановив фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, надав мотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову,  на підставі чого дійшов правильного висновку про порушення визначеного у ч. 2 ст. 40 КЗпП України порядку звільнення і, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення з позовом до суду.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 щодо неправильного розрахунку судом розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції. При розрахунку розміру середньої заробітної плати суд обґрунтовано виходив з норми тривалості робочого часу ОСОБА_1 встановленої на час її звільнення. 
Таким чином рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 січня 2022 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг зроблених в ньому висновків не спростовують. 
Том відповідно до статті 375 ЦПК України рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 січня 2022 року підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги позивача та відповідача без задоволення. 
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Щодо оскарження додаткового рішення про стягнення судових витрат за надання правової допомоги, то колегія судів зазначає, що апеляційна скарга Державного підприємства обслуговування повітряного руху України підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Частинами 1, 2 статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу, у разі спору щодо їх співмірності, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
В обґрунтування розміру понесених позивачем ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 34400 грн. до матеріалів справи надано копії наступних документів:
1. Договір про надання правової (правничої) допомоги від 30.08.2018 року, укладений між Адвокатським бюро "Меніва Олексія", в особі керуючого бюро Меніва О.І. та ОСОБА_1 , згідно умов якого клієнт доручає, а бюро відповідно до чинного законодавства України приймає на себе зобов`язання в якості правової (правничої) допомоги здійснювати представницькі повноваження, захищати права та законні інтереси клієнта в обсязі та умовах, встановлених цим договором та за домовленістю сторін.
2. Додаткову угоду № 4 від 17.09.2021 року до договору про надання (правничої) допомоги б/н від 30.08.2018 року, згідно якої бюро зобов`язується за гонорар, визначений п. 2, 3 цієї додаткової угоди, надавати клієнту правову (правничу) допомогу щодо захисту прав та законних інтересів клієнта з наступних питань: оскарження наказу від 07.09.2021 р. про звільнення клієнта, поновлення клієнта на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, на стадіях підготовки позовних матеріалів, збору доказів, судового розгляду справи.
3. Акт наданих послуг № 5 від 17.01.2022 року до договору про надання (правничої) допомоги б/н від 30.08.2018 року, згідно якого Адвокатське бюро "Меніва Олексія", в особі керуючого бюро Меніва О.І. передає, а ОСОБА_1 отримує правову допомогу, що надана відповідно до умов договору про надання правової (правничої) допомоги № б/н від 30.08.2018 року та додаткової угоди № 4 від 17.09.2021 року, а саме: усна консультація з вивченням документів - розмір винагороди 2000 грн.; складання позовної заяви про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - розмір винагороди 10000 грн.; складання трьох адвокатських запитів - розмір винагороди 3000 грн.; участь у трьох судових засіданнях у суді першої інстанції по справі № 641/7559/21 (16.11.2021, 14.12.2021, 11.01.2022) - розмір винагороди 6000 грн.; клопотання про витребування доказів 15.11.2021 - розмір винагороди 1700 грн.; складання заяви про компенсацію судових витрат 17.01.2022 - розмір винагороди 1700 грн.; гонорар за прийняття рішення на користь клієнта - розмір винагороди 10000 грн.
4. Рахунок на оплату № 1 від 17.01.2022 року, згідно якого ОСОБА_1 підлягає до сплати 2000 грн. за усну консультацію з вивченням документів; 10000 грн. за складання позовної заяви про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди; 3000 грн. за складання трьох адвокатських запитів; 6000 грн. за участь у трьох судових засіданнях у суді першої інстанції по справі № 641/7559/21 (16.11.2021, 14.12.2021, 11.01.2022); 1700 грн. за складання клопотання про витребування доказів 15.11.2021; 1700 грн. за складання заяви про компенсацію судових витрат 17.01.2022, а всього на суму 24400 грн.
5. Рахунок на оплату № 2 від 17.01.2022 року, згідно якого ОСОБА_1 підлягає до сплати 10000 грн. у вигляді гонорару за прийняття рішення на користь клієнта.
Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку: якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Беззаперечно, якщо адвокат надав належні докази, що підтверджують виконання робіт (в т.ч. договір про надання правової допомоги, деталізований акт виконаних послуг), а також докази, що підтверджують вчинення оплати клієнтом (платіжні доручення, квитанції, виписки по рахунку, прибутково-касові ордери), витрати повинні бути компенсовані при здійсненні розподілу судових витрат.
Проте, визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Саме такі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).
З урахуванням зазначеного, проаналізувавши матеріали справи, судова колегія зазначає, що компенсація витрат на правничу допомогу у сумі 23220,00 грн є співмірною, з огляду на складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони. 
Водночас колегія суддів приймає до уваги доводи апелянта, стосовно не правильного розрахунку судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за подання позовної заяви. Апеляційний суд зазначає, що позовні вимоги позивача, в частині стягнення моральної шкоди задоволено на 20% , а в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено на 100% . Позивачем сплачено за кожну вимогу по 908 грн, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1089,6 грн.(908*20%+908), пропорційно задоволеним вимогам.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).
Оскільки суд першої інстанції не правильно вирахував суму судового збору, який підлягає стягненню то оскаржуване додаткове рішення підлягає зміні.
Керуючись ст. ст. 367,  368,п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ст.367, - 383,389  ЦПК України суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 січня 2022 року –залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 січня 2022 року залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 січня 2022 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 січня 2022 року - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 січня 2022 року задовольнити частково.
Додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 січня 2022 року змінити, в частині стягнення судового збору.
Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України  на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1089(одна тисяча вісімдесят дев`ять) грн 60 (шістдесят) коп. 
В іншій частині додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду, у порядку передбаченому ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 13 грудня 2022 року.
Головуючий                                                                О.Ю. Тичкова 
Судді                                                                         О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук