КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                            
      Єдиний унікальний номер справи: 758/16909/21       Головуючий у суді першої інстанції: Рибалка Ю.В.
      Номер провадження: 22-ц/824/4942/2022                     Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О. П.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М       У К Р А Ї Н И 
 
04 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого - Коцюрби О.П.,
суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,
при секретарі - Качалабі О.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бекіров Сіран Нусрєтович, на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2   до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зоріна Світлана Миколаївна, про переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності на нерухоме майно, - 
 
В С Т А Н О В И В:
 
В Подільський районний суд міста Києва звернулась ОСОБА_2                     (далі - позивач) з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (далі - відповідачі), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зоріна С.М., (далі - ПН КМНО Зоріна С.М.) про переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності на нерухоме майно, в якому просила суд: перевести на неї права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу 31/100 квартири АДРЕСА_1 , укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , від 16 квітня 2013 року, посвідченого              16 квітня 2013 року ПН КМНО Зоріною С.М.;  виплатити ОСОБА_1 вартість 31/100 частини квартири АДРЕСА_1 , придбаної ним згідно із договором купівлі-продажу № 143 від                        16 квітня 2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого 16 квітня 2013 року ПН КМНО Зоріною С.М., у розмірі 7 000,00 грн., внесених позивачем на депозитний рахунок Подільського районного суду міста Києва;  визнати за нею право власності на 31/100 квартири АДРЕСА_1 .
Разом з цим, ОСОБА_2 звернулась до Подільського районного суду міста Києва  із заявою про забезпечення позову, у якій просила накласти арешту на 31/100 частину квартири АДРЕСА_1 , до вирішення позову по суті.
Заява обґрунтована тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Кушнір О.Д. від 01 липня 2021 року, вона є власником 69/100 частини квартири АДРЕСА_1 . Зазначила, що 31/100 частини спірної квартири за договором купівлі-продажу № 143 від 16 квітня 2013 року продано покупцю ОСОБА_1 за ціною              7 000,00 грн. Оскільки на момент укладення спірного договору, позивач не була власником спірної квартири, а право її покійного батька було порушено, про що вона дізналась в період прийняття спадщини, у встановленому законом порядку прийняла спадщину та набула право власності на спадкове майно у вигляді 69/100 частини спірної квартири, і в неї вже після вступу у права власника виникло переважне право на купівлю 31/100 частини квартири, як спадкоємця. У зв`язку з чим, вона змушена звертатись до суду за захистом своїх прав.
Позивач вважає, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на частину спірної квартири може істотно ускладнити чи унеможливити виконання  рішення  суду та поновлення її порушених прав. 
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на 31/100 частину квартири АДРЕСА_1 , із забороною вчиняти дії щодо її відчуження.
Заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії (реєстрація прав та їх обтяжень, відчуження, застави, тощо) з 31/100 частиною квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , до розгляду справи по суті.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Бекіров С.Н., оскаржив її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність ухвали суду першої інстанції, порушення судом норм процесуального права. просив ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що  заява про забезпечення позову, в порушення вимог ЦПК не містить вимоги щодо зустрічного забезпечення, тому на думку апелянта, вона мала бути повернута позивачу.
Вказує, що  заява ОСОБА_2 також не містить належного обґрунтування необхідності застосування заходів забезпечення позову, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання рішення суду без наведення відповідного обґрунтування та за відсутності в заяві пропозицій щодо зустрічного забезпечення не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.
Також, звернув увагу на те, що суд першої інстанції не врахував, що ухвалою Подільського районного суду міста  Києва від 24 вересня 2021 року накладено арешт на 31/100 частини спірної квартири.
Наданим процесуальним законом правом подати відзив нв апеляційну скаргу учасники справи не скористались.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Бекіров С.Н., підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постановлюючи ухвалу про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача щодо вжиття заходів забезпечення позову у даній справі, так, як невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та ефективний захист прав позивача є обгрунтованими.
Колегія  суддів  погоджується  із  висновками  суду  першої  інстанції  про  обрання  запобіжного  заходу  у  вигляді накладення арешту на спірне майно,  оскільки  вони є законними та відповідають  обставинам  справи.
Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, або має намір звернутися до суду.
За правилами ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
В п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня               2006 року  № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вказано, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
В ст. 41 Конституції України зазначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Судовий захист повинен бути ефективним, що вимагає ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Також слід зазначити, що ст. 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідачів, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
При здійсненні судочинства, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Види забезпечення позову визначено статтею 150 ЦПК України. Вони мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому, існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9  від 22 грудня 2006 року,  забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, в тому числі й на стадії апеляційного провадження, якщо заява про це надійшла до суду апеляційної інстанції або її не вирішив суд першої інстанції.
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості, і адекватності вимог заявника, щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Як вбачається із матеріалів справи, предметом позову  у даній справі є право власності на 31/100 квартири АДРЕСА_1 .
Отже, колегія суддів вважає, що між сторонами дійсно виник спір щодо права власності на нерухоме майно, а саме:  31/100 квартири АДРЕСА_1 
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком Подільського районного суду міста Києва про те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно може ускладнити або унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
З урахуванням норм процесуального законодавства, роз`яснень Верховного Суду, виходячи з оцінки доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості, адекватності та співмірності вимог позивача щодо забезпечення позову, суд  першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на 31/100 квартири АДРЕСА_1 .
Посилання апелянта на накладення арешту на частину спірної квартири у іншій справі не впливають на можливість застосування будь-яких заходів забезпечення позову в межах розгляду даної цивільної справи.
Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки Подільського районного суду міста Києва та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 31/100 квартири АДРЕСА_1 .
При цьому, Подільським районним судом міста Києва окрім накладення арешту на спірне майно, оскаржуваною ухвалою суду заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії (реєстрація прав та їх обтяжень, відчуження, застави, тощо) з 31/100 частиною квартири АДРЕСА_1 , до розгляду справи по суті, тобто, судом розглянуто вимоги, які позивачем не було заявлено.
Більше того, оскаржувана ухвала суду першої інстанції не містить обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії (реєстрація прав та їх обтяжень, відчуження, застави, тощо) з 31/100 частиною квартири АДРЕСА_1 , до розгляду справи по суті.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Бекіров С.Н., підлягає частковому задоволенню, а ухвала Подільського районного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року в частині заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії (реєстрація прав та їх обтяжень, відчуження, застави, тощо) з 31/100 частиною квартири АДРЕСА_1 , до розгляду справи по суті, підлягає скасуванню.
В решті, ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 06 грудня  2021 року необхідно залишити без змін, так як доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності накладення арешту на  31/100 квартири АДРЕСА_1 .
Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний  суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бекіров Сіран Нусрєтович, задовольнити частково.
Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року в частині заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії (реєстрація прав та їх обтяжень, відчуження, застави, тощо) з 31/100 частиною квартири АДРЕСА_1 , до розгляду справи по суті, скасувати.
В решті, ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 06 грудня  2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий:                                                                         О.П. Коцюрба

Судді:                                                                                    І.М. Білич 

                                                                                              Т.А. Слюсар