ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 листопада 2022 року           справа №200/313/22 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Геращенко І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув в письмовому провадженні  апеляційну скаргу Дяченка Олексія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Донецького  окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 р. у справі  № 200/313/22 (головуючий І інстанції суддя Крилова М.М.)  за позовом   ОСОБА_1  до  Кальміуського відділу державної виконавчої служби м.Маріуполя Головного територіального   управління  юстиції  у Донецькій області Військова частина НОМЕР_1  про визнання бездіяльності незаконною та зобов`язання вчинити певні дії,
                                                 
                                                  ВСТАНОВИВ:

10 січня 2021 року адвокат Дяченко О.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся з позовом до Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), третя особа на стороні відповідача Військова частина НОМЕР_1 про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження № 66177801 від 03.11.2021 року.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 р.  у справі  № 200/313/22 у задоволенні позовних вимог відмовлено.  
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу,  в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким  задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги  вказує на те, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права та просить скасувати рішення Луганського окружного адміністративного суду повністю, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідно до ч. 1  ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
Згідно  п. 3 ч. 1  ст. 311 КАС України  справу розглянуто в порядку письмового провадження. 
Судами  першої  та апеляційної інстанцій встановлено, що   ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України. Має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 .
Рішенням  Донецького окружного адміністративного суду від 23.03.2021 року у справі № 200/10217/20-а позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, а саме:
«визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 26 червня 2017 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січня 2008 року;
зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 26 червня 2017 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січня 2008 року».
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вказане рішення набрало законної сили 11.06.2021 року.
29.06.2021 року Донецьким окружним адміністративним судом був виданий виконавчий лист № 200/10217/20-а.
Постановою державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби  у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 22.07.2021 року було відкрито виконавче провадження за № 66177801 про примусове виконання вказаного вище виконавчого листа.
Постановою заступника начальника відділу Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 03.11.2021 року по ВП № 66177801 закінчено виконавче провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (виконавчий документ виконано, суму боргу нараховано та сплачено на користь стягувача у повному обсязі в добровільному порядку).
За змістом  довідки-розрахунку військової частини НОМЕР_1 від 19 травня 2021 року № 270 заборгованість зі сплати індексації за період з 26.06.2017 року по 28.02.2018 року ОСОБА_1 складає 11352,78 грн.
Позивачем підтверджено, що 09 липня 2021 року військовою частиною НОМЕР_1 на його користь виплачено 11126,50 грн.
Підставою виникнення даного спору є незгода позивача з розрахованою боржником сумою індексації, яку у подальшому було сплачено та у зв`язку з чим виконавче провадження було закрито. 
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII  «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1404-VIII).
Статтею 1 Закону № 1404-VIII  занотовано: виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) – це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частина перша статті 5 Закону № 1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Унормуванням  статті 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання  рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Виконавець відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VІІІ зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Приписами статті 26 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
За правилами ч. 6 ст. 26 Закону № 1404 за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Спеціальні норми, якими врегульовані дії державного виконавця при виконанні рішення суду,  містяться у статті 63 Закону № 1404.
Стаття 63 Закону № 1404-VIII визначає, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
Приписи п. 9 ч. 1, ч. 2 ч. 3 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» обумовлюють, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі  фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
Виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Унормування п. 9 ч. 1, ч. 2 ч. 3 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» обумовлюють, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі  фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
Виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Судами встановлено, що   постановою заступника начальника відділу Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 03.11.2021 року по ВП № 66177801 закінчено виконавче провадження на підставі п. 9 ч.1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (виконавчий документ виконано, суму боргу нараховано та сплачено на користь стягувача у повному обсязі в добровільному порядку).
В якості підтвердження виконання рішення суду військовою частиною надано довідку-розрахунок від 19 травня 2021 року № 270, відповідно до якої заборгованість зі сплати індексації за період з 26.06.2017 року по 28.02.2018 року позивачу складає 11352,78 грн.,  виплату якої позивачем підтверджено.
Тобто, із наданих державному виконавцю документів вбачається, що рішення суду боржником не виконано, розмір заборгованності не був прямо встановлений рішенням суду, через що державний виконавець не мав можливості безпосередньо перевірити повноту виконання судового рішення боржником.
Враховуючи вищезазначене, судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням наведених вище обставин в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідачем доведено, що у спірних правовідносинах він діяв правомірно
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних та обгрунтованих юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

                                                           П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 ,  який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 р.  у справі  № 200/313/22 -  залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 р.  у справі  № 200/313/22 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 12 липня 2022 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Постанова у повному обсязі складена 07 листопада 2022 року.

Головуючий суддя:                                                                                Г.М. Міронова 
Судді:                                                                                                      І.В. Геращенко
                                                                                                                Е.Г. Казначеєв