ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 жовтня 2022 року                                                                                      Справа № 903/230/22 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Савченко Г.І. ,  суддя Саврій В.А. 

секретар судового засідання Кушнірук Р.В. 

за участю представників сторін:
від позивача: Будній М.М. 
від відповідача: не з`явився1
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" 
на додаткове рішення Господарського суду Волинської області, ухваленого 18.08.22р. суддею Якушевою І.О. у м.Луцьку, повний текст складено  19.08.22р. 
за заявою адвоката Сороки В.Г. - представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" про прийняття додаткового рішення про розподіл судових витрату
у справі № 903/230/22 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" 
до   Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" 
про стягнення 163751,08грн.

ВСТАНОВИВ:
Додатковим рішенням Господарського суду Волинської області від 18.08.2022р. у справі №903/230/22 заяву адвоката Сороки В.Г. - представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" про прийняття додаткового рішення про розподіл судових витрат задоволено повністю.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" 11000,00грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись з прийнятим додатковим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене додаткове рішення  змінити, заяву ТОВ "Ковельська ОТБ" про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково та стягнути на користь заявника 5500,00грн. у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.
Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:
- вважає, що додаткове рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;
- зазначає, що за змістом ч.4 ст.126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи;
- вказує на те, що розмір відшкодування таких витрат, крім судового збору, повинен бути співрозмірним, та не повинен бути явно завищеним. За таких обставин суд з урахуванням обставин конкретної справи, зокрема, ціни позову може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для цієї справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна надавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат;
- покликається на те, що відповідачем було заявлено клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, з огляду на те, що вартість правничих послуг АО "Рівненською правовою компанією" є непропорційно завищеною, зважаючи на предмет позову, надані докази та доводи позивача, позаяк між сторонами наявна усталена судова практика та наявні судові рішення прийняті за подібних правовідносин, з відповідним суб`єктним складом та правовим регулюванням (справа №918/938/21);
- вважає, що за наявності усталеної судової практики та неодноразового здійснення адвокатами Адвокатського Об`єднання "Рівненська правова компанія" представництва саме у цій категорії спорів - такий спір для позивача у цій справі не є спором з високим рівнем складності;
- вказує на те, що розмір заявлених адвокатом Сорокою В.Г. витрат на (правничу) допомогу у сумі 11000,00грн. не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних і не співрозмірні із виконаною роботою, непідтверджені достатніми та допустимими доказами, отже їх розмір є необґрунтованим.
Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №903/230/22/5113/22 від 19.09.2022р. матеріали справи №903/230/22 витребувано з Господарського суду Волинської області.
23.09.2022р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №903/230/22.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.09.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 18.08.22р. у справі №903/230/22 та призначено справу №903/230/22 до розгляду на 18.10.2022р. об 15:30год., тощо.
Сторони у справі були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, відповідач наданим йому процесуальним правом не скористався та в судове засідання 18.10.2022р. не з`явився, своїх повноважних представників не направив.
Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю відповідача у справі.
Позивач не скористався своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надав суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст.263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції.
Представник позивача в судовому засіданні 18.10.2022р. заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою. Просить суд додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 18.08.2022р. у справі №903/230/22 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного додаткового рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, рішенням Господарського суду Волинської області від 01.06.2022р. у справі №903/230/22 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" задоволено повністю: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" 163751,08грн. безпідставно утримуваних коштів, 2481.00грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.
Попередньо, 23.05.2022р. до Господарського суду Волинської області представником позивача – адвокатом Сорокою В.Г. подано заяву про розподіл судових витрат, у якій на підставі ч.8 ст.129 ГПК України повідомив про те, що докази понесення позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу будуть надані впродовж  5 днів після ухвалення рішення суду.
Надалі, 07.06.2022р. до Господарського суду Волинської області від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" адвоката Сороки В.Г. надійшла заява б/н від 03.06.2022р. про прийняття додаткового рішення про розподіл судових витрат, в якій представник позивача просить ухвалити додаткове рішення по справі №903/230/22, у якому стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на користь ТОВ "Ковельська ОТБ" судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11000,00грн..
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 07.06.2022р. прийнято заяву до розгляду; розгляд заяви призначено на 17.06.2022р..
08.06.2022р. на електронну адресу Господарського суду Волинської області надійшов лист Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.06.2022р. про надіслання належним чином оформлених матеріалів справи №903/230/22 у зв`язку з надходженням апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на рішення Господарського суду Волинської області від 01.06.2022р. до Північно-західного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 13.06.2022р. зупинено розгляд заяви представника позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" про прийняття додаткового рішення про розподіл судових витрат по справі №903/230/22 до розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на рішення Господарського суду Волинської області від 01.06.2022р. та повернення матеріалів справи до Господарського суду Волинської області.
15.06.2022р. на електронну адресу Господарського суду Волинської області від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" надійшло клопотання про приєднання доказів, в якому представник просив приєднати до матеріалів справи платіжне доручення №47 від 08.06.2022р. про оплату витрат на правову допомогу в сумі 11000,00грн..
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.07.2022р. апеляційну скаргу ТОВ "Ковельська оптово–торгова база" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 01.06.2022р. – без змін.
01.08.2022р. до Господарського суду Волинської області повернулися матеріали справи №903/230/22 із Північно-західного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 08.08.2022р. поновлено розгляд заяви представника позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" про прийняття додаткового рішення про розподіл судових витрат по справі №903/230/22 та розгляд заяви призначено на   18.08.2022р. на  12:00год..
Як вже зазначалося, додатковим рішенням Господарського суду Волинської області від 18.08.2022р. у справі №903/230/22 заяву адвоката Сороки В.Г. - представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" про прийняття додаткового рішення про розподіл судових витрат задоволено повністю.
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).
Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.
Водночас, ст.9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
На розширення цього положення Основного Закону в ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява №32053/13).
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006р. (заяви №29458/04 та №29465/04) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997р..
У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.
Як вказано у рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004р., верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в  Конституції України.
Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.
Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.
Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.
Водночас, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
За змістом ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Разом із тим, згідно із  ст.15 Господарського процесуального кодексу України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами;     особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст.16 ГПК України).
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3  ст.2 зазначеного Кодексу).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст.124 ГПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст.126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (ст.129 ГПК України).
Згідно із ст.123 зазначеного Кодексу, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч.8     ст.129 ГПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3     ст.126 цього Кодексу).
Водночас за змістом ч.4  ст.126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5  ст.126 ГПК України).
У розумінні положень ч.5  ст.126 ГПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4  ст.129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього     Кодексу     визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до ч.5 ст.129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.4  ст.129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9   ст.129 цього Кодексу.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.5-6  ст.126 ГПК України).
Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі №922/445/19, від 22.11.2019р. у справі №902/347/18, від 06.12.2019р. у справі №910/353/19, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №755/9215/15-ц,  тощо.
Відповідно до ч.8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Як вбачається з матеріалів справи, 23.05.2022р. представник позивача подав заяву про розподіл  судових витрат, в якій на підставі ч.8 ст.129 ГПК України повідомив про те, що докази понесення судових витрат на професійну правничу допомогу будуть надані впродовж  5 днів після ухвалення рішення 
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Враховуючи вищевикладене, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.
Така правова позиція викладена у додаткових постановах Верховного Суду від 22.03.2018р. у справі №910/9111/17 та від 11.12.2018р. у справі №910/2170/18.
Судом встановлено. що факт надання позивачу професійної правничої допомоги під час розгляду справи підтверджується наданими представником позивача у строк, встановлений ч.8 ст.129 ГПК України, доказами:
- копією договору  про надання правової допомоги від 05.04.2022р.;
- копією акту про надання послуг від 02.06.2022р.;
- копією рахунку №2/06 від 02.06.2022р.;
- копією платіжного доручення №47 від 08.06.2022р..
Як свідчать матеріали справи, договір про надання правової допомоги від 05.04.2022р. укладено між ТОВ "Ковельська ОТБ"  як клієнтом та Адвокатським об`єднанням "Рівненська правова компанія".
Згідно п.1.1 договору клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.
Відповідно до п.п.4.1- 4.2 договору, правничу допомогу, що надається та Адвокатським об`єднанням, клієнт оплачує в розмірі 11 000,00грн. за представництво інтересів в суді першої інстанції, що включає повний супровід розгляду справи. Оплата за даним договором здійснюється не пізніше 3-х днів з моменту отримання клієнтом рахунку. 
У відповідності до п.4.4 договору, за результатами наданою юридичної допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої Адвокатським об`єднанням юридичної допомоги і її вартість. Акт надсилається клієнту Адвокатським об`єднанням факсимільним зв`язком або поштою.  На письмову вимогу клієнта, Адвокатське об`єднання може надавати акти про надання юридичної допомоги, в яких буде вказано перелік наданої юридичної допомоги із ідентифікацією.
Згідно із п.4.7 договору сума, вказана в п.4.1 договору, є гонораром Адвокатського об`єднання за надання юридичної допомоги  та поверненню не підлягає.
Також, в акті, зазначеному в п.4.4 договору сторони можуть визначити інший порядок оплати та/чи вартість юридичної допомоги. В цьому випадку сторони керуються умовами акта (п.4.8 договору).
Згідно акту про надання послуг від 02.06.2022р. сторони засвідчують, що виконавцем надані замовнику такі юридичні послуги: здійснено представництво інтересів клієнта у справі Господарського суду волинської області №903/230/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" до Товариства з обмеженою відповідальністю “Ковельська оптово-торгова база” про стягнення коштів в сумі 163751,08грн., що включає повний супровід справи в суді першої інстанції; загальна вартість наданих клієнту юридичних послуг становить 11000,00грн. без ПДВ.
Розрахунок  ТОВ "Ковельська ОТБ" за надану правову допомогу підтверджується платіжним дорученням №47 від 08.06.2022р. на суму 11000,00грн..
Водночас, судом встановлено, що надані докази в їх сукупності підтверджують надання позивачу послуг професійної правничої допомоги під час розгляду справи №903/230/22.
При цьому, як вбачається з Акту про надання послуг від 02.06.2022р., останній не містить переліку виконаних адвокатом позивача робіт, часу, затраченого адвокатом, оскільки договором про надання правничої допомоги від 05.04.2022р. узгоджено сплату позивачем гонорару у фіксованій сумі.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеною у постанові по справі №640/18402/19 від 28.12.2020р., у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт, виконаних під час надання правової допомоги не потрібен.
Також, у постановах №908/1654/18 від 13.08.2019р., №910/9784/18 від 12.09.2019р., №5023/5587/12 від 19.11.2019р. Верховний Суд дійшов правового висновку про те, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
У відповідності до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п.95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015р., п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006р., п.88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004р. заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Для включення всієї суми гонорару та фактичних витрат у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний, виправданий, що передбачено ст.126 ГПК України та ст.30 Закону. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Сорока В.Г. підготував і подав до  Господарського суду Волинської області позовну заяву ТОВ "Ковельська ОТБ", заяву про розподіл судових витрат від 16.05.2022р., заперечення на заяву відповідача про розподіл судових витрат від 16.05.2022р.,  заяву про прийняття додаткового рішення від 03.06.2022р., як представник позивача  адвокат Сорока В.Г. брав участь у судових засіданнях 11.05.2022р. (тривалість 1 год.), 01.06.2022р. (тривалість 0,41хв.).
Представник позивача в процесі судового розгляду не зловживав процесуальними правами, не подавав необґрунтованих заяв і клопотань.
Враховуючи викладене вище слід дійти висновку, що витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу в розмірі 11000,00грн. є документально підтверджені, обґрунтовані, у зв`язку із задоволенням позову їх слід покласти на відповідача.
При цьому, представником відповідача у справі - Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" заявлено  клопотання про зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги.
Однак, з огляду на викладене вище в сукупності та виходячи з конкретних обставин справи №903/230/22, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявник дотримався вимог ч.4 ст.126 ГПК України щодо співмірності розміру заявлених до відшкодування витрат із складністю виконаної роботи, її обсягом, заявлений до стягнення з відповідача розмір витрат на професійну правничу допомогу позивачу є співмірним із складністю справи, а тому відсутні підстави для задоволення клопотання представника відповідача та зменшення витрат на професійну правничу допомогу.
Отже, суд апеляційної інстанції  вважає вірним висновок суду першої інстанції про  задоволення заява адвоката Сороки В.Г. - представника позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" про прийняття додаткового рішення про розподіл судових витрат у справі та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" 11000,00грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що заперечення скаржника та відповідні обґрунтування в апеляційних скаргах щодо обставин справи є безпідставними та такими, що не можуть впливати на розгляд справи по суті.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.
Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.
Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційних скаргах.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин, додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 18.08.2022р. у справі №903/230/22 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" без задоволення.
Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -
                      
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база"  залишити без задоволення, а додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 18.08.2022р. у справі №903/230/22 – без змін.
2. Справу №903/230/22 повернути до Господарського суду Волинської області.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "19" жовтня 2022 р.

Головуючий  суддя                                                                      Павлюк І.Ю. 

Суддя                                                                                              Савченко Г.І.  

Суддя                                                                                              Саврій В.А.