ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 листопада 2022 року
м. Київ
справа №511/1653/20
провадження №51-2594км22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_5,
суддів                                                            ОСОБА_7, ОСОБА_6,
за участю: 
секретаря судового засідання                ОСОБА_8,     
прокурора                                                    ОСОБА_9,
представника 
цивільного відповідача                            ОСОБА_4,                                                     
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу представника цивільного відповідача АТ «Страхова компанія «Країна» - ОСОБА_4 на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 31 січня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 09 червня 2022 року, постановлені у кримінальному провадженні стосовно
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Ладижина Вінницької області, жителя того АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 31 січня 2022 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі частини 1 статті 75 КК ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців та покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною 1 статті 76 цього Кодексу.
Позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та АТ «Страхова компанія «Країна» задоволено частково. 
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди 250 000 грн, на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 374 грн, моральної шкоди 30000 грн.
Стягнуто з АТ «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 82833,59 грн, на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 100 000 грн.
За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він 23 серпня 2019 року о 13 год 00 хв, керуючи технічно справним автомобілем моделі «Scania R420», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по правій крайній смузі автодороги «Київ-Одеса» у напрямку міста Одеси, перебуваючи на відрізку зазначеної дороги, що проходить по території Роздільнянського району Одеської області, порушив вимоги пунктів 2.3 «б», 12.1 Правил дорожнього руху, які перебувають у прямому причинному зв`язку із настання протиправних наслідків, що призвело до зіткнення із розташованим на правому узбіччі автомобілем «Камаз», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , у якому у той час перебував ОСОБА_2 .
Внаслідок вищезазначених дій потерпілий ОСОБА_2 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Ухвалою Одеського апеляційного суду вирок місцевого суду у частині призначеного покарання змінено. Призначено ОСОБА_1 покарання за вчинений ним злочин, передбачений частиною 2 статті 286 КК, у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі частини 1 статті 75 КК ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців та покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною 1 статті 76 цього Кодексу.
В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі представник цивільного відповідача АТ «Страхова компанія «Країна» - ОСОБА_4 не погоджується із вироком та ухвалою, постановленими у справі стосовно ОСОБА_1 у частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , просить судові рішення змінити, а у задоволенні позовів відмовити.
Обґрунтовуючи свої вимоги, стверджує про відсутність підстав для задоволення вищезазначених цивільних позовів та стягнення із АТ «Страхова компанія «Країна» матеріальної шкоди, завданої злочином, на користь цивільних позивачів. Так, ОСОБА_4 зазначає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заяву про відшкодування спричиненої їм шкоди страховику не подали, а відтак позбавили його права на проведення страхового розслідування, встановлення факту настання страхового випадку та розміру збитків, при цьому цивільний позов поданий ними до суду з пропуском однорічного строку, що суперечить позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №465/4287/15. 
Окрім того, скаржник вказує, що судові рішення у частині стягнення матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_2 , належно не обґрунтовані судами та не містять посилань на документи закладів охорони здоров`я, які би підтверджували витрати, пов`язані із лікуванням, та необхідність їх здійснення.  
Більше того, ОСОБА_4 наполягає на безпідставному задоволенні цивільного позову ОСОБА_3 у частині матеріальної шкоди, з огляду на відсутність документів, які би підтверджували витрати, понесені нею, у зв`язку із евакуацією транспортного засобу. Водночас зауважує, що суди не врахували франшизи, з урахуванням якої частина збитків не відшкодовується страховиком.   
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні представник цивільного відповідача АТ «Страхова компанія «Країна» - ОСОБА_4 наполягала на задоволенні касаційної скарги з підстав, наведених і ній.
Прокурор у судовому засіданні подану касаційну скаргу підтримала частково. Стверджувала про безпідставність стягнення з цивільного відповідача франшизи у розмірі 2000 грн.
Інших учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про особисту участь у касаційному розгляді від них не надійшло. Водночас у поданій на адресу Суду заяві потерпілий ОСОБА_2 просив розгляд справи здійснити за його відсутності та відсутності його представника.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника цивільного відповідача, прокурора, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Виходячи зі змісту вимог статті 370 КПК, відповідно до якої судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Предметом касаційного оскарження у цій справі є судові рішення у частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , поданих до АТ «Страхова компанія «Країна».  
Відповідно до частини 1 статті 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому (частина 1 статті 129 КПК).
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, за вироком місцевого суду, залишеним без змін у цій частині ухвалою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, тобто у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК. 
У цій справі потерпілими ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було подано цивільний позов про стягнення із засудженого матеріальної та моральної шкоди, завданої їм кримінальним правопорушенням. 
У подальшому місцевий суд задовольнив клопотання представника потерпілих ОСОБА_10 та, встановивши, що на момент вчинення злочину цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу, яким керував ОСОБА_1 , була застрахована у АТ «Страхова компанія «Країна» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/6528385, залучив до розгляду кримінального провадження страховика.
Прийняте судом рішення обґрунтоване та узгоджується з позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа №755/18006/15-ц), відповідно до якої покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закону).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.   
У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на порушення цивільними позивачами строку на подачу цивільного позову та не звернення потерпілими до страхувальника із заявою про страхове відшкодування, що, на її думку, унеможливлює здійснення страхового відшкодування за рахунок страхувальника, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (справа №465/4287/15). Проте вказані твердження є безпідставними, враховуючи наступне.
Так, відповідно до висновку про застосування норми права, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року (справа №465/4621/16-к), право особи у випадку завдання шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим статтею 286 КК, порушене саме фактом заподіяння такої шкоди, а тому особа вправі самостійно обирати способи її відшкодування.
Законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них - передбачена статтею 35 Закону. Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з пунктом 36.1. статті 36 Закону рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
Протилежний підхід, який ставив би у залежність право потерпілого на компенсацію за результатами кримінального провадження від попереднього звернення чи не звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, призвів би до істотного обмеження, чи навіть повного нівелювання його права на судовий захист у кримінальному процесі, встановленого статтею 128 КПК.
Велика Палата Верховного Суду у постанові, на яку посилається представник цивільного відповідача, від вищенаведених висновків не відступала та погодилася з мотивами, викладеними нею у справі №465/4287/15.
У поданій касаційній скарзі представник цивільного позивача посилається на підпункт 37.1.3 пункту 37.1. статті 37 Закону, як на підставу відмови у задоволенні позовів, відповідно до якого, невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на його отримання, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. 
Однак у межах кримінального провадження за статтею 286 КК факт, обставини дорожньо-транспортної пригоди, особа, винна у її настанні, характер і розмір завданої шкоди встановлюються судом як обставини, що мають істотне значення для кримінальної справи і належать до предмету доказування. А тому за таких обставин стверджувати про не встановлення наявності чи відсутності підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру у скаржника відсутні. 
Неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону строків, як ще одна підстава для відмови у відшкодуванні шкоди про яку йдеться у скарзі, стосується випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.
З матеріалів справи слідує, що цивільні позови ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали в межах вищезазначених строків та у порядку, визначеному статтею 124 КПК, до органу досудового розслідування, з моменту подачі яких у них виникли права та обов`язки цивільних позивачів, з огляду на правила частини 2 статті 61 КПК. 
При вирішенні питання щодо дотримання строків подачі цивільного позову, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що за правилами частини 5 статті 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно з приписами частини 1 статті 128 КПК, про які зазначалося вище, цивільний позов може бути подано у кримінальному провадженні до початку судового розгляду. Таким чином питання, яке стосується часових меж, визначених для подачі цивільного позову у кримінальному провадженні чітко регламентовано КПК. 
Надання переваги у такому випадку положенням Закону при вирішенні питання про дотримання строку подачі цивільного позову до суду призвело би до нівелювання положень КПК та невиправданого звуження прав осіб, яким завдано майнової та/або моральної шкоди кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, а фактична подача цивільним позивачем позову ставилася би у залежність від моменту закінчення досудового розслідування та звернення з обвинувальним актом до суду. А відтак порушень у цій частині Суд не вбачає.
Водночас колегія суддів погоджується із твердженнями представника цивільного відповідача про необґрунтованість розміру стягнутої у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, за цивільними позовами ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 , враховуючи наступне.
Так, як слідує з матеріалів справи, місцевий суд повністю задовольнив матеріальні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та стягнув на їх користь з АТ «Страхова компанія «Країна» 82 833, 59 грн та 100 000 грн відповідно.
За правилами статті 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
У зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я (стаття 24 Закону).
Однак судові рішення, що оскаржуються, не містять належного обґрунтування, які саме витрати у контексті статті 24 Закону пов`язані із лікуванням потерпілого, враховуючи, що деякі з розрахункових документів, наданих потерпілим, підтверджують придбання паливо-мастильних матеріалів, а деякі з них датовані 18 серпня 2019 року, тобто до моменту настання дорожньо-транспортної пригоди. При вирішенні цивільного позову у цій частині підлягає оцінці також довідка про інвалідність потерпілого ОСОБА_2 , долучена ним до матеріалів справи.
Окрім того, за правилами статті 28 Закону шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. У разі задоволення позову з підстав спричинення майну потерпілого шкоди перелік вищезазначених витрат має бути належно обґрунтований та підтверджений відповідними документами.  
Вирішуючи питання про стягнення шкоди, завданої майну потерпілої ОСОБА_3 , місцевий суд наведеного вище не врахував та, більше того, залишив поза увагою приписи статті 12 Закону, за правилами якої страхове відшкодування за шкоду, заподіяну майну потерпілих, що встановлюється при укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, завжди зменшується на суму франшизи.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції в частині вирішення цивільних позовів потерпілих до АТ «Страхова компанія «Країна» постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку з чим вони у цій частині підлягають скасуванню на підставі пункту 1 частини 1 статті 438 КПК, а провадження у цій частині - призначенню нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу представника цивільного відповідача АТ «Страхова компанія «Країна» - ОСОБА_4 задовольнити частково.
Вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 31 січня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 09 червня 2022 року стосовно ОСОБА_1 в частині стягнення відшкодування матеріальної шкоди з АТ «Страхова компанія «Країна» за цивільними позовами потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 скасувати і в цій частині призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_5 | ОСОБА_7 | ОСОБА_6