Дата документу 22.11.2022 Справа № 812/6035/12

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 812/6035/12 
Провадження №22-ц/807/1703/22 
Головуючий в 1-й інстанції - Піх Ю.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року                                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Кочеткової І.В., Полякова О.З.,	
секретар	Ільїна Г.О.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Кухаренко Ольги Володимирівни та Комунарського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2021 року, постановлену у м. Запоріжжі по справі за поданням головного державного виконавця Комунарського ВДВС м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Лаврухіної Ю.В., погоджене із начальником Комунарського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Шабала І., про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, яке не зареєстровано в установленому законом порядку,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року головний державний виконавець Лаврухіна Ю.В. звернулася до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку та просила вирішити питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, а саме: земельну ділянку, площею 0,0618 га, з призначенням «будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель (присадибна ділянка)», що знаходиться за адресю: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2310100000:03:021:0169, та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та яке за законом має прийняти у спадок боржник ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання та зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 . 

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2021 року, подання Головного державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Лаврухіної Ю.В. про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку - залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Кухаренко Ольги Володимирівни подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги подання.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що з моменту відкриття виконавчих проваджень та на день розгляду справи судом державним виконавцем було вжито ряд примусових виконавчих дій з метою повного та належного виконання рішень судів, проте примусові виконавчі дії не принесли належного реагування. Суд першої інстанції безпідставно і необґрунтовано, всупереч вимогам статті 440 ЦПК України відмовив державному виконавцю у задоволенні його подання про звернення стягнення на успадковане нерухоме майно боржника, не зареєстроване ним в установленому законом порядку, оскільки з матеріалів виконавчого провадження та матеріалів справи вбачається, що при виконанні зведеного виконавчого провадження у боржника відсутні кошти для задоволення вимог стягувача на загальну суму 602 196,26 грн та 36 600,83 грн штрафу у відповідності до статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись із рішенням суду, Комунарський відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги подання.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що державним виконавцем надано належні докази здійснення ряду виконавчих дій, які не призвели до виконання рішення суду, а тому враховуючи наявність значної заборгованості і відсутності у боржника можливості її погашення за рахунок коштів чи рухомого майна, були наявні підстави для звернення стягнення на нерухоме майно боржника, яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні Комунарського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерств юстиції (м. Дніпро) знаходиться зведене виконавче провадження, до складу якого входять наступні виконавчі провадження:
- № 50259145 з примусового виконання виконавчого листа № 812/6035/12, виданого 11 серпня 2015 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісяця, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 11 липня 2012 року. Виконавче провадження відкрито 23 червня 2016 року;
- № 63029813 з примусового виконання виконавчого листа № 333/1564/19, виданого 26 серпня 2020 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 01 серпня 2012 року по 17 березня 2019 року у розмірі 561 674,50 грн та 2 273,15 грн. Виконавче провадження відкрито 22 вересня 2020 року.

З метою виявлення майна та доходів боржника, на які можливо звернути стягнення, державним виконавцем неодноразово надсилались відповідні запити та вживались інші заходи примусового виконання, внаслідок чого встановлено, що боржник пенсію не отримує, рахунків в установі банків не має, рухомим та нерухомим майном не володіє.

Згідно з відповіддю Пенсійного фонду України про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи державним виконавцем було встановлено, що боржник отримує дохід від ТОВ «Прозоре постачання», у зв`язку з чим 07 грудня 2020 року було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яку направлено для виконання на адресу вказаного товариства.

Стягувачу щомісячно перераховуються стягнуті з боржника грошові кошти на підставі постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 07 грудня 2020 року, востаннє згідно розпорядження державного виконавця від 09 липня 2021 року № 50259145/2 було перераховано 1171,59 грн та згідно розпорядження державного виконавця від 09 липня 2021 року № 63029813/2 було перераховано 1368,19 грн.

У зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів державним виконавцем дані відносно ОСОБА_2 були внесені до Єдиного реєстру боржників, який формується з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна.

Державним виконавцем, з метою повного та фактичного виконання рішення суду, неодноразово було здійснено вихід за адресою боржника, зазначеною у виконавчому документі, а саме: АДРЕСА_1 (востаннє ІНФОРМАЦІЯ_3 ), в результаті чого встановлено, що боржник за вказаною адресою проживає, майно, на яке можливо звернути стягнення, у боржника відсутнє, про що свідчить акт державного виконавця від 22 квітня 2021 року.

Постановою державного виконавця від 01 квітня 2019 року встановлено тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі та 12 квітня 2019 року винесено постанови про тимчасові обмеження та накладено на них ЕЦП: про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними особами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі (18 грудня 2019 року, керуючись пунктом 1 частини десятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» вказану постанову було скасовано).

Постановою державного виконавця від 24 вересня 2019 року, у зв`язку з наявним сукупним розміром заборгованості, який перевищував суму відповідних платежів за три роки, накладено на боржника штраф у розмірі 27 486,75 грн, а постановою від 04 листопада 2020 року - штраф у розмірі 9 114,08 грн.

Залишок заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим провадженням № 50259145 станом на 01 серпня 2021 року складав 46 285,29 грн.

Залишок заборгованості за виконавчим провадженням № 63029813 складав 555 910,97 грн.

На час розгляду справи сума основного боргу по сплаті аліментів знизилася до 36000,00 грн за рахунок погашення заборгованості боржником.

Боржником та стягувачем державному виконавцю було повідомлено про наявність майна, а саме: земельної ділянки, кадастровий номер 2310100000:03:021:0169, площею 0,0618 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 та житлового будинку за цією ж адресою, що належало ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

15 квітня 2021 року згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_5 було встановлено, що даній громадянці на праві власності належало нерухоме майно: земельна ділянка, кадастровий номер 2310100000:03:021:0169, площею 0,0618 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок за цією ж адресою.

01 липня 2021 року на адресу відділу боржником ОСОБА_2 було надано пояснення, що ним свідоцтво про право на спадщину не було отримано та зареєструвати нерухоме майно немає можливості через відсутність коштів.

Згідно з повідомленням Шостої запорізької державної нотаріальної контри Південно- Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 1417/01-16 від 09 липня 2021 року ОСОБА_2 було подано заяву про прийняття спадщини за законом після померлої гр. ОСОБА_5 , із заявою щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємець не звертався.

Відмовляючи у задоволенні вимог подання суд першої інстанції виходив з того, що ініціюючи питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано, державним виконавцем не з`ясовано статусу цього майна та можливого кола спадкоємців. За наявності іншого спадкоємця (спадкоємців) останній мав бути залучений до участі в справі, натомість не повідомлявся про заявлені вимоги. Крім того, державним виконавцем при зверненні з поданням до суду не доведено факт того, що у боржника на час звернення до суду недостатньо грошових коштів або рухомого майна, за рахунок яких можна задовольнити вимоги стягувача, що в свою чергу підлягає обов`язковому доведенню, оскільки Законом України «Про виконавче провадження» передбачено черговість звернення стягнення на майно боржника, відповідно до якої стягнення на нерухоме майно звертається у останню чергу.

З вказаними висновками суду першої інстанції частково погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частин першої, шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно (частина четверта статті 50 Закону України «Про виконавче провадження»).

Питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця (частина десята статті 440 ЦПК України).

Слід зазначити, що апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу того, що державним виконавцем при зверненні з поданням до суду не доведено того, що у боржника недостатньо грошових коштів або рухомого майна, за рахунок яких можна задовольнити вимоги стягувача.

Відповідно до частини другої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Частиною п`ятої зазначеної статті передбачено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Вказуючи на недоведеність державним виконавцем факту відсутності іншого майна для виконання судового рішення та порушення черговості звернення стягнення, ОСОБА_2 не зазначає, на яке саме його майно мав звернути стягнення державний виконавець та яке майно чи предмети необхідно реалізувати в першу чергу.

Крім того, ОСОБА_2 не позбавлений права в добровільному порядку виконати рішення суду, яке набрало законної сили, та надати державному виконавцю докази такого виконання.

Однак, вказане не вплинуло на правильні висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення подання.

Так, слід зазначити, що згідно частин першої, третьої статті 1268, частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, неотримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину саме по собі не може перешкоджати виконанню рішення суду, яке набрало законної сили.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 22 серпня 2018 року у справі № 623/2000/15-к (провадження № 61-12242св18), від 19 лютого 2020 року у справі № 752/1334/14-ц (провадження № 61-10561св19), від 03 червня 2020 року у справі № 2-1799/11 (провадження № 61-36697св18), від 11 травня 2021 року у справі № 554/4712/15-ц (провадження № 61-17799св20).

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції, було витребувано матеріали спадкової справи після померлої ОСОБА_5 , відповідно до яких заяву про прийняття спадщини після померлої було подано ОСОБА_2 . Свідоцтва про прийняття спадщини після померлої не отримувалось. Матеріали спадкової справи зокрема містять довідку про зареєстрованих осіб за адресою АДРЕСА_1 , місця реєстрації ОСОБА_5 на момент смерті. Відповідно до якої станом на 04.04.2019 року за вказаною адресою були зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не заявив про відмову від неї.

ОСОБА_6 не заявив про відмову від спадщини.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку з приводу того, що державним виконавцем при зверненні до суду не було з`ясовано коло можливих спадкоємців спірного майна, і відповідно їх не залучено до участі у справі. При цьому вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно, про яке просить державний виконавець, без залучення усіх заінтересованих осіб призведе до порушення їх прав та інтересів.

Однак відмова у задоволенні вимог подання з зазначених підстав не позбавляє державного виконавця повторно звертатися до суду з відповідними вимогами з урахуванням наведеного.

Постановляючи ухвалу у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Кухаренко Ольги Володимирівни залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Комунарського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 15 вересня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 28 листопада 2022 року.

Головуючий:                                                С. В. Кухар

Судді:                                                        І. В. Кочеткова

О. З. Поляков