ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 р. 	Справа № 520/17409/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2021, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., м. Харків, повний текст складено 28.12.21  по справі № 520/17409/21
за позовом                  ОСОБА_1  
до                Державної міграційної служби України   ,   треті особи                 Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області 
про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ

Позивач, громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту – ДМС України, відповідач), за участю третьої особи – Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі по тексту – УДМС України в Харківській області), в якому, просила визнати протиправним та скасувати пункт 6 Наказу № 128 від 11.08.2021 Державної міграційної служби України про визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22.10.2002, серії НОМЕР_2 від 08.10.2004, серії НОМЕР_3 від 12.08.2016, видані громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що оскаржуване рішення прийнято необґрунтовано, не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом України «Про імміграцію», непропорційно, без урахування права позивача на участь у процесі прийняття рішення та є таким, що позбавляє позивача права на постійне проживання в України, порушує його права і законні інтереси як іноземця, оскільки змушує її виїхати з України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2021 по справі № 520/17409/21 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001), третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057) про визнання протиправним та скасування рішення - задоволено.
Визнано протиправним та скасовано пункт 6 наказу № 128 від 11.08.2021 року Державної міграційної служби України про визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22.10.2002, серії НОМЕР_2 від 08.10.2004, та серії НОМЕР_3 від 12.08.2016, видані громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідач, не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального (абзац 4 пункту 4 розділу V "Прикінцевих положень" Закону України "Про імміграцію", пункту 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 25.04.2018) та процесуального права (ст.ст.6, 77, 90, 242 Кодексу адміністративного судочинства Укрїни) та без урахування всіх обставин, які мали значення для правильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2021 по справі № 520/17409/21 скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на правомірність дій відповідача у спірних правовідносинах, оскільки рішення про оформлення посвідки на постійне проживання, які були видані позивачеві, прийняті з порушенням норм міграційного законодавства, а тому підлягали визнанню недійсними. Апелянт вважає, що судом першої інстанції проігноровано та не надано належної оцінки посиланням відповідача стосовно того, що на момент звернення позивача у листопаді 2002 року із заявою щодо отримання посвідки, норма абзацу 4 пункту 4 "Прикінцевих положень" Закону України «Про імміграцію», яка надавала іноземному громадянину право на отримання посвідки без дозволу на імміграцію, втратила чинність (08.02.2002), а тому застосуванню не підлягала, оскільки з нечинного акту не можуть виникати правові відносини між особою та державним органом.
Так, пунктом 4 розділу V Прикінцевих положень вказаного Закону було передбачено, що іноземці вважаються такими, які мають дозвіл на імміграцію в Україну, якщо вони прибули в Україну до 06.03.1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 року, залишилися проживати в Україні та звернулися протягом 6 місяців з дня набрання чинності цим Законом (07.08.2001) із заявою про видачу посвідки на постійне проживання в Україні. Тобто, позивач мала звернутися із відповідною заявою до 07.02.2002. Однак позивач звернулась із заявою 10.06.2002, тобто після закінчення строку, вказаного у законі, у зв`язку з чим не мала права на документування посвідкою, а тому оформлені їй посвідки підлягають визнанню недійсними та вилученню. 
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалася.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що громадянка СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибула до України у 1989 році з метою навчання та з 1989 по 1996 працювала на фабриці «Хімволокно» м. Полтава, 1996 року займалася підприємницькою діяльністю у м. Харкові.
10 червня 2002 року позивач звернулась до ВГП та ІС УМВС України в Харківській області з клопотанням про залишення в Україні на постійне проживання.
На підставі вказаної заяви керівництвом ВГІС УМВС України в Харківській області 22.10.2002 прийнято рішення про документування ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання в Україні відповідно до абзацу четвертого пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» та видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , терміном дії до 22.10.2002.
08 жовтня 2004 року позивач була документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 , терміном дії - безстроково.
У зв`язку з досягненням 45-ти річного віку громадянку СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було документовано в порядку обміну посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 12.08.2016.
08 серпня 2016 року позивач звернулась до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні, у зв`язку з досягненням 45-річного віку.
Листом від 17.08.2021 року №6301.8.1-14700/63.2-21 Головне управління ДМС України в Харківській області позивача повідомлено про те, що відповідно до наказу Державної міграційної служби України від 11.08.2021 року №128 «Про визнання недійсним деяких посвідок на постійне місце проживання» видана на ім`я позивача посвідка на постійне місце проживання серії НОМЕР_3 від 12.08.2016, визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню.
З наявної в матеріалах справи копії наказу від 11.08.2021 року № 128 Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» (пункт 6 наказу) вбачається, що на підставі висновку ГУДМС у Харківській області від 02.06.2021 стосовно громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , 02.04.1965 року, визнані недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки серії НОМЕР_1 від 22.10.2002, серії НОМЕР_2 від 08.10.2004 та серії НОМЕР_3 від 12.08.2016.
Зі змісту наявної в матеріалах справи копії висновку про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянці СРВ ОСОБА_1 , затвердженого начальником ГУДМС України в Харківській області 02.06.2021 року, вбачається, що позивач не мала жодних підстав щодо отримання посвідки на постійне проживання, у зв`язку з чим оформлені на її ім`я посвідки підлягали визнанню недійсними та вилученню, а вказаний висновок разом з матеріалами справи № 169196 вирішено було надіслати до Державної міграційної служби України для підготовки проекту наказу Голови ДМС про скасування рішення про залишення в України позивача та визнання недійсними виданих на підставі цього рішення посвідок на постійне місцепроживання серії ХР №07831 від 22.10.2002, серії ХР №11571 від 08.10.2004 та серії ІН №126588 від 12.08.2016.
В якості підстави для вищенаведеного висновку третя особа послалася на встановлення порушення абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" під час оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, оскільки позивач звернулася про видачу посвідки після закінчення терміну, встановленого вказаною нормою права, за змістом якої іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні, вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну.
Водночас, зі змісту вказаного висновку вбачається, що керівництвом ВГП та ІС УМВС України в Харківській області 22.10.2002 року було прийнято рішення щодо документування громадянки СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідкою на постійне проживання відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію» та видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 22.10.2002, терміном дії до 22.10.2004 року. Зазначені підстави для видачі посвідки на постійне проживання були самостійно визнані ВГП та ІС УМВС України в Харківській області.
Вважаючи пункт 6 наказу Державної міграційної служби України № 128 від 11.08.2021 протиправним, позивач звернулася до суду із цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та протиправності пункту 6 наказу Державної міграційної служби України № 128 від 11.08.2021, оскільки недотримання позивачем передбаченого п.4 розділу V Закону України «Про імміграцію» шестимісячного строку для звернення про надання дозволу на імміграцію, не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Статтею 18 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.
Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої Держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.
Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі по тексту - Закон № 3773-VI) визначено правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлюють порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Так, згідно зі статтею 1 Закону № 3773-VI іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
В силу частин 1 та 3 статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими  Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. 
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися  Конституції  та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Пунктом 18 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-III (далі по тексту – Закон № 2491-III) (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Так, у розумінні статті 1 Закону № 2491-III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання. 
Відповідно до абзацом 4 пункту 4  розділу V Закону "Прикінцевих положень" Закону № 2491-III вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.
Згідно з абзацом 6 статті 1 Закону № 2491-III посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.
За твердженням апелянта, викладеним, зокрема, у висновку ГУДМС України в Харківській області від 02.06.2021, на момент звернення позивача до ВГП та ІС УМВС України в Харківській області з клопотанням про залишення її в Україні на постійне проживання (10.06.2002), за результатами розгляду якого громадянці СВР ОСОБА_1 видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 22.10.2002, норма пункту 4 розділу V "Прикінцевих положень" Закону № 2491-III, яка надавала право на оформлення посвідки без оформлення дозволу на імміграцію, втратила чинність. При цьому, заяви іноземців та осіб без громадянства про надання дозволу на імміграцію або видачу посвідки на постійне проживання, подані з 07.08.2001 до 07.02.2002 (протягом шестимісячного терміну з дня набрання чинності Законом України "Про імміграцію"), підлягали розгляду відповідно до вимог абзацу 4 пункту 4 розділу V "Прикінцевих положень" Закону № 2491-III.
Таким чином, з відповідною заявою громадянам СРВ необхідно було звернутись до 7 лютого 2002 року, оскільки з 08 лютого 2002 року іноземці вказаної категорії мали право отримати посвідки на постійне проживання виключно за умови наявності дозволу на імміграцію при наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений частиною другою та третьою статті 4 Закону № 2491-III. Проте, позивач процедуру надання дозволу на імміграцію не проходила, у зв`язку з чим у неї були відсутні підстави для оформлення посвідки на постійне проживання відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V "Прикінцевих положень" Закону № 2491-III.
Вищенаведене тлумачення відповідачем законодавства у спірних відносинах, на переконання колегії суддів, є помилковим з урахуванням наступного. 
Так, в абзаці четвертому пункту 4 розділу V "Прикінцевих положень" Закону № 2491-III зазначено: “Вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні”. 
Відповідно до абзацу шостого пункту 4 розділу V "Прикінцевих положень" Закону № 2491-III особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону. 
З аналізу вказаних вищенаведених норм вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію. 
Таким чином, позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки вона прибула до України в 1989 році, а Закон України “Про імміграцію”, прийнятий 07 червня 2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивачем в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб`єкта владних повноважень. Отже, позивачу у відповідності до положень Закону 2491-III правомірно була надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.
Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 29.03.2018 по справі № 820/1881/17, від 13.03.2018 по справі № 820/3610/17, від 27.02.2018 по справі № 810/1709/17.
Механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання передбачено Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 25.04.2018 (далі - постанова КМУ № 321).
Пунктом 1 постанови КМУ № 321 передбачено, що посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Згідно з пунктом 7 постанови КМУ № 321, обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання; 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).
На виконання вимог пункту 9 постанови КМУ № 321, оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів".
Відповідно до пункту 16 постанови КМУ № 321, документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.
Приписами пункту 38 постанови КМУ № 321 встановлено, що рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі.
Також, вказаною постановою КМУ № 321 передбачено підстави для вилучення, визнання недійсною або знищення посвідок.
Відповідно до пп. 8 п. 72 постанови КМУ № 321, посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі: коли вона підлягає обміну у зв`язку із зміною інформації, внесеної до посвідки (крім додаткової змінної інформації); виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; непридатності посвідки для подальшого використання; скасування посвідки; коли вона заявлена як втрачена або викрадена; смерті особи, якій видано посвідку; закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін такої посвідки до закінчення строку її дії; оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства; неотримання посвідки іноземцем або особою без громадянства протягом шести місяців; коли іноземець або особа без громадянства не звернулися для її обміну у строки, визначені пунктом 18 цього Порядку.
Згідно із пунктом 73 постанови КМУ № 321, у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.
За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.
На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.
Таким чином, нормами вказаної  постанови КМУ № 321 визначено виключні підстави для визнання недійсними посвідок на постійне проживання, зокрема у разі якщо вони видані з порушенням вимог законодавства.
Колегією суддів встановлено, що підставою для визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню посвідок на постійне проживання позивача зазначено підпункт 8 пункту 72 Порядку № 321.
При цьому, у висновку про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянці СРВ ОСОБА_1 , затвердженого начальником ГУДМС України в Харківській області 02.06.2021 року, відповідачем в якості фактичної підстави для визнання недійсними посвідок, виданих позивачу, йде посилання на документовання посвідками на постійне проживання з порушенням норми абзацу 4 пункту 4 "Прикінцевих положень" Закону № 2491-III в частині не проходження   ОСОБА_1 процедури надання дозволу на імміграцію. 
Разом з цим, пунктом 64 постанови КМУ № 321, посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України “Про імміграцію”; отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів; в інших випадках, передбачених законом.
Отже, вказаною нормою, серед іншого визначено, що скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України “Про імміграцію" тягне за собою скасування раніше виданої посвідки на проживання.
Статтею 12 Закону № 2491-III передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України. 
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції) визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі по тексту – Порядок № 1983).
Відповідно до п. 21 Порядку № 1983 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. 
Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України “Про імміграцію”, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (пункт 22 Порядку № 1983). 
За приписами пункту 23 Порядку № 1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. 
Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.
Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі (пункт 24 Порядку № 1983). 
З наведених вище вимог Закону № 2491-III та положення Порядку № 1983 вбачається, що перевірка з питання скасування дозволу на імміграцію проводиться за поданням ДМС, її територіальних органи та територіальних підрозділів, МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби або органів, які у межах наданих їм повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. 
Вказаними нормами на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, як на суб`єктів владних повноважень, покладено обов`язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.
Колегія суддів зазначає, що при наданні позивачу посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 22.10.2002 на підставі п. 4 розділу V "Прикінцевих положень" Закону № 2491-III, ВГП та ІС УМВС України в Харківській області проводив перевірку підстав залишення на постійне проживання в Україні позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну та не виявив та надав позивачу посвідку на постійне проживання в Україні.
При цьому, в подальшому ВГІРФО УМВС України в Харківській області при виданні посвідки серії НОМЕР_2 від 08.10.2004, та ГУ ДМС в Харківській області при виданні посвідки серії НОМЕР_3 від 12.08.2016 також не виявили будь-яких порушень.
Разом з тим, посиланням на вказану ж норму Закону відповідач обґрунтовує і прийняття протилежного рішення, яке оформлене оскаржуваним пунктом 6 Наказу № 128 від 11.08.2021, яким визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22.10.2002, серії НОМЕР_2 від 08.10.2004, серії НОМЕР_3 від 12.08.2016, видані громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
При цьому, ані статтею 12 Закону № 2491-III, ані положеннями постанови КМУ № 321, ані жодною іншою нормою законодавства України не передбачено в якості підстави для прийняття органом міграційної служби рішення про визнання недійсною посвідки на постійне проживання чи її скасування, пропуск заінтересованою особою шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні.
Як зазначалось вище, пунктом 6 частини 1 статті 12 Закону № 2491-III передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано в інших випадках, передбачених законами України. 
Разом з тим, “інших випадків”, зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством передбачено не було.
Крім того, з приводу доводів відповідача про пропущення ОСОБА_1 шестимісячного строку звернення за отриманням посвідки, слід відмітити, що пунктом 2 розділу V “Прикінцеві положення” Закону України “Про імміграцію” було зобов`язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.
Пунктом 3 розділу V “Прикінцеві положення” Закону № 2491-III рекомендовано Президенту України визначити центральний орган виконавчої влади, на який буде покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції, та привести свої акти у відповідність з цим Законом. 
З метою забезпечення виконання Закону № 2491-III Президентом України видано Указ № 596 від 07.08.2001, яким покладено на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов`язано Кабінету міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V “Прикінцеві положення” Закону № 2491-III.
Таким підзаконним актом стала постанова КМУ “Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання” від 26.12.2002 №1983. Відповідно до вступної частини постанова видана на виконання статті 5 Закону№ 2491-III, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V “Прикінцеві положення” Закону України “Про імміграцію” (з простроченням на 1 рік 2 місяці).
Таким чином, документування посвідками на постійне місце проживання в`єтнамських громадян на підставі Закону № 2491-III відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 у порядку, передбаченому постановою КМУ від 26.12.2002 № 1983 вже після спливу шестимісячного терміну, передбаченого “Прикінцевими положеннями” Закону № 2491-III.
Відповідно до вищенаведеного, жоден громадянин В`єтнаму не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002, оскільки порядок видачі таких посвідок було затверджено Кабінетом Міністрів України, всупереч п.2 розділу V Прикінцевих положень Закону України “Про імміграцію” та Указу Президента України № 596 від 07.08.2001.
Крім цього, доводи відповідача про те, що з 08 лютого 2002 року, тобто після спливу законодавчо встановленого шестимісячного терміну для звернення із заявами про видачу посвідок на постійне проживання, норма абзацу шостого пункту 4 Розділу V “Прикінцевих положень” Закону № 2491-III втратила чинність, є необґрунтованими, оскільки жодним законом ця норма скасована не була, що свідчить про відсутність підстав вважати протилежне.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27.02.2018 по справі №810/1709/17.
Враховуючи, що оформлення посвідки на постійне проживання здійснено ВГП та ІС УМВС України в Харківській області відповідно до п. 4 розділу V “Прикінцевих положень” Закону № 2491-III, тобто, без надання позивачу дозволу на імміграцію, а затвердження постановою КМ України № 1983 Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання” відбулося поза межами шестимісячного строку, визначеного вищевказаною нормою (з простроченням на 1 рік 2 місяці), недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну не є підставою для визнання недійсною вже виданої посвідки на постійне проживання. 
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.08.2018 по справі № 820/1608/17.
Доказів того, що посвідки на постійне проживання громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 22.10.2002, серії НОМЕР_2 від 08.10.2004, серії НОМЕР_3 від 12.08.2016, отримані позивачем у не передбаченому законом порядку, відповідачем не надано.
Однак, у висновку про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянці СРВ ОСОБА_1 , затвердженого начальником ГУДМС України в Харківській області 02.06.2021 року, що став підставою для видання оскаржуваного наказу, визнано, що оформлення посвідок здійснено безпідставно.
Між тим, доказів притягнення до відповідальності посадових осіб, які складали, затверджували та видали посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22.10.2002, серії НОМЕР_2 від 08.10.2004, серії НОМЕР_3 від 12.08.2016 за прийняття безпідставного рішення не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідачем ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано доказів того, що за весь час проживання на Україні позивачкою порушено чинне законодавство України, в тому числі Закону України “Про правовий статус іноземців”, або вчинено злочин.
Отже, відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено правомірності пункту 6 Наказу № 128 від 11.08.2021 Державної міграційної служби України.
На підставі викладених обставин, суд приходить до висновку, що рішення відповідача порушує права позивача на постійне проживання в Україні та його права і законні інтереси як іноземця та породжують негативні наслідки для нього.
Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону № 2491-III є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому законодавством. Крім того, згідно зі ст. 14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.
Таким чином, відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли. Скасування посвідки на постійне проживання в Україні без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання такої посвідки.
Приписами статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на встановлені у справі обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що пункт 6 Наказу № 128 від 11.08.2021 Державної міграційної служби України про визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22.10.2002, серії НОМЕР_2 від 08.10.2004, серії НОМЕР_3 від 12.08.2016, видані громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнятий не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом України “Про імміграцію” та Порядком № 1983, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку про його протиправність та, як наслідок, про необхідність  скасуванню.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2021 по справі № 520/17409/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	С.П. Жигилій    В.Б. Русанова