Ухвала
13 грудня 2022 року
м. Київ
 
справа № 521/18896/21
провадження № 61-12485ск22
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,Тітова М. Ю.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому, уточнивши свої позовні вимоги, просила стягнути з відповідача на свою користь додаткові витрати на малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 174 390,04 грн.
Малиновський районний суд м. Одеси рішенням від 20 червня 2022 року позов задовольнив. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 174 390,04 грн. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
Одеський апеляційний суд постановою від 11 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 червня 2022 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 19 670,39 грн. В решті позову відмовив.
 
ОСОБА_1 12 грудня 2022 року надіслала на електронну адресу Верховного Суду скріплену електронним цифровим підписом касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
Предметом позову у цій справі є стягнення додаткових витрат на малолітню дитину, а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.
В касаційній скарзі заявник посилається на те, що справа має виняткове значення для ОСОБА_1 та її малолітньої дитини, оскільки аліментів батька, які він виплачує із затримками, на здійснення нормальної життєдіяльності доньки не вистачає. Особливі непередбачувані обставини, які пов`язані з хворобами доньки та відновленням її фізіологічних систем до нормального функціонування, змушують нести додаткові витрати на дитину. Батько не піклується про нашу спільну доньку та не приділяє їй уваги взагалі, безвідповідально відноситься до своїх батьківських обов`язків. Влаштувати доньку в дитячий садочок не є доцільним рішенням, оскільки м. Одеса, де вони перебувають, знаходиться під постійними обстрілами, у місті днями немає електроенергії та водопостачання. Залишення в силі незаконного судового рішення апеляційної інстанції може спричинити непоправну шкоду правам та охоронюваним законом інтересам малолітньої дитини, які захищаються Конституцією України, міжнародними конвенціями, нормативно-правовими актами законодавства України. Крім того, справа становить значний суспільний інтерес, оскільки у багатьох сім`ях не тільки України, а і всього світу народжуються недоношені діти, шанс померти яких набагато вищий, ніж вижити. Дитинство захищається державою, забезпечення нормального і стабільного розвитку дітей є однією з головних цілей діяльності будь-якої держави. В Україні є багато матерів, які самотужки доглядають своїх дітей, несуть додаткові витрати, у зв`язку з особливими обставинами індивідуального розвитку кожної дитини, і не здатні без допомоги чоловіка повноцінно забезпечувати останніх усім необхідним, особливо, якщо на обставини впливають непереборні фактори хвороби чи недоношеності.
Наведені заявником обставини не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для висновку про те, що справа становить значний суспільний інтерес, оскільки доводи заявника полягають у її незгоді з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та вказують на її особистий інтерес у цій справі, яка ознак особливого значення для суспільства не містить. Незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням не є сама по собі обставиною, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення для учасника справи, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.   
Крім цього, посилання заявника в касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду, як на підставу касаційного оскарження судового рішення у цій справі, є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики.
Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила, і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі                № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня                    2018 року).
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 3 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду                   від 11 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 А. Ю. Зайцев
                                                                                                                                                                                                                                                                        Є. В. Коротенко
                                                                                                            
                                                                                                            М. Ю. Тітов