ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

28 вересня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 280/12009/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В., суддів:  Чабаненко С.В., Чумака С.Ю., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року в адміністративній справі №280/12009/21 (головуючий суддя першої інстанції Конишева О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області про визнання протиправним і скасування наказу,-

В С Т А Н О В И В :
Позивач 07.12.2021 року звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати витяг з наказу № 543 о/с ДСК від 08 листопада 2021 про відсторонення його від виконання службових обов`язків з 08 листопада 2021 року до усунення причин, що зумовили таке відсторонення;
- поновити капітана поліції ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого ГУНП в Запорізькій області;
- стягнути з Головного управління національної поліції в Запорізькій області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.11.2021 року і до моменту фактичного поновлення на посаді;
- стягнути з Головного управління національної поліції в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 39000 грн..  
          В обґрунтування позовних вимог  зазначено, що відстороненням від роботи через відмову від щеплення від респіраторноїхвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, порушено право на працю, гарантоване КонституцієюУкраїни. Крім того зазначає про відсутність підстав для відсторонення від посади на підставі ст.70 Закону №580-VIII та ст.17 Закон №2337-VIII. Також просив стягнути на його користь моральну шкоду та витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги. 

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ №543 о/с від 08.11.2021 року Головного управління Національної поліції в Запорізькій області щодо відсторонення від виконання службових обов`язків капітана поліції ОСОБА_1 (0084025) старшого оперуповноваженого ГУНП в Запорізькій області без збереження заробітної плати.
Стягнуто за рахунок державних асигнувань Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на користь капітана поліції ОСОБА_1 (0084025) старшого оперуповноваженого ГУНП в Запорізькій області середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з моменту відсторонення з 08.11.2021 року по 16.02.2022 року у розмірі 45123,21 грн..
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення   про  відмову  в  задоволенні  позовних  вимог в повному  обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом невірно надано оцінку доказам відповідача, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення. 
Апелянт вказує, що згідно з п.1 Додатку до наказу МОЗ України від 04.10.2021 року №2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, зокрема, центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів, яким  відповідно до ст.1 Закону №580 є Національна поліція. Постановою КМУ від 20.10.2021 року № 1096 «Про внесення змін до постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанову КМУ від 09.12.2020 року №1236 доповнено підпунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Положення п.41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 року №1236 стали обов`язковими до виконання з 08.11.2021 року, що фактично і стало підставою для відсторонення позивача від виконання службових обов`язків. Зазначає, що відповідачем було дотримано процедуру відсторонення позивача від виконання службових обов`язків, а позивачу були відомі наслідки відсторонення від виконання службових обов`язків. Зауважує, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто, в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто було виправданим.  Також скаржник вважає неспівмірним розмір стягнутих судом витрат на правничу  допомогу.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів  статті 311 КАС України  в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
          Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.     

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , капітан поліції проходив службу на посаді старшого оперуповноваженого Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (а.с. 32-34).
08.11.2021 року позивач попереджений у письмовому вигляді про можливе відсторонення від виконання службових (посадових) обов`язків (роботи) у зв`язку із вимогами законодавства щодо захисту населення від інфекційних хвороб (а.с. 35). 
У попередженні позивач власноруч зазначив дату ознайомлення з  попередженням « 08.11.2021 року» (а.с. 35).
08.11.2021 року складено акт про відмову ОСОБА_1 від вакцинації, який зареєстровано від 08.11.2021 року вих. № 3102/10-2021 (а.с. 41).
Згідно наказу ГУНП в Запорізькій області від 08.11.2021 року  №543 о/с відповідно до статті 60 «Про Національну поліцію», статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153, зареєстрованим Міністерством юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928, постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236 та статті 46 Кодексу законів про працю України  відсторонено ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків з 08.11.2021  року до усунення причин, що зумовили таке відсторонення (а.с. 42).
09.11.2021 року позивачу вручено витяг з  вказаного наказу.
Не погодившись з наказом про відсторонення, позивач оскаржив такий наказ                        до суду.

Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, повідомивши позивача про необхідність подання певних документів та відсторонивши позивача від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19, фактично поклав на нього обов`язок - зробити щеплення, яке не визначені державою як обов`язкове. Вакцинація від COVID-19 не включена до календаря щеплень ні як обов`язкова, ні як обов`язкове профілактичне щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Відсторонення від  роботи з  вказаних  в  наказі  підстав  є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження. Відповідач не довів суду, що обмежувальний захід, у виді відсторонення позивача від роботи, який мав для останнього негативні наслідки, сприяв запобіганню зараженню вірусом інших працівників. Доказів, що відповідачем застосовувалися інші альтернативні заходи обмеження контакту з працівниками, які б враховували, що позивач не був хворим, а також щодо неефективності інших протиепідемічних заходів, зокрема дотримання правил респіраторної гігієни, дотримання соціальної дистанції, дезінфекція, тощо. 
Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції відмовив у її задоволенні з огляду на те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження моральних страждань.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду в частині відмовлених  позовних  вимог сторонами не оскаржується, а  тому  судом  апеляційної  інстанції в цій  частині рішення суду першої інстанції не переглядається.
Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.
В оскаржуваному наказі відповідач послався, зокрема, на статтю 60 Закону України «Про  Національну  поліцію» та  на  статтю 46 КЗпП України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України врегульовано  Законом України «Про Національну поліцію»  (далі по  тексту  - Закон №580), який набрав чинності 7 листопада 2015 року.
Колегія суддів звертає увагу, що Закон України «Про Національну поліцію» є  спеціальним законом та застосуванню у даних правовідносинах належать саме норми  цього  закону, з огляду на  таке.
В апеляційній скарзі відповідач посилається на позицію Верховного Суду України,  викладену в постанові  від 17.02.2015 року у справі №21-8а15, згідно якої за загальним  правилом пріоритетними є норми спеціальних  законів, а норми трудового  законодавства  підлягають застосуванню  лише  у  випадках, якщо  нормами  спеціального  законодавства не  врегульовано спірних відносин та коли про можливість такого застосування прямо зазначено  у спеціальному законі. Скаржник вважає, що Законом №580 не врегульовано питання  відсторонення працівників від роботи, а тому застосуванню належать норми трудового  законодавства, а саме статті 46 КЗпП України.
З цього приводу апеляційний суд зазначає, що Законом України «Про Національну  поліцію»  врегульовано питання щодо відсторонення поліцейського та у вказаному  Законі    не зазначено про можливість застосування саме норм трудового  законодавства.
Так, Закон України  «Про Національну  поліцію» передбачає  відсторонення лише  такого поліцейського, щодо якого проводиться службове розслідування, у порядку, визначеному Дисциплінарним статутом Національної поліції України, або щодо якого здійснюється кримінальне провадження, в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України ( стаття 70 Закону).
Інших  підстав  відсторонення поліцейського від виконання службових обов`язків  Законом України «Про  Національну  поліцію»  не  передбачено. Вказана  норма  статті 70  Закону є  вичерпною,  розширеному  тлумаченню не  підлягає.
На час правовідносин  будь-яких  змін  до ст.70  Закону №580 не вносилось.
Як вбачається з оскаржуваного наказу та матеріалів справи, стосовно позивача не проводилось службове розслідування та не  здійснювалось кримінальне провадження.             
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки Законом України «Про Національну поліцію» питання відсторонення поліцейського врегульовано, в цьому Законі  прямо не зазначено про можливість застосування норм трудового законодавства, тому  саме   в даному випадку пріоритетними є норми Закону України «Про Національну поліцію» як  спеціального закону. 
                    Крім того, у частині 1  статті 60 Закону №580 (в редакції на час спірних  правовідносин)  зазначено, що проходження служби в поліції регулюється цим  Законом                         та іншими нормативно-правовими актами.

          При цьому, колегія  суддів вважає, що під «іншими нормативно-правовими актами»  законодавець мав на увазі не будь-які нормативно-правові акти, а тільки ті, що регулюють  відносини з питань проходження служби в поліції. 
Саме тому, законодавцем  Законом Украни «Про внесення змін до законів України «Про Національну поліцію» та «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України»   з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану» №2123-IX від 15.03.2022  року  редакцію частини першої статті 60 Закону №580 змінено  та  з  01.05.2022  року  вказана  норма  діє  в  наступній  редакції «Відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції».
В апеляційній скарзі відповідач посилається на наявність Наказу Міністерства охорони здоров`я України  від 01.11.2022  року №2393, яким  доповнено «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним  щепленням», затверджений наказом МОЗ України від 04.10.2021 року №2153, яким  доповнено Перелік новим пунктом наступного змісту: « 4. підприємств, установ та  організацій, що  належать до  сфери  управління  центральних  органів  виконавчої влади».
Апеляційний суд вказане посилання до уваги не приймає, оскільки як зазначалось  вище, перелік підстав для відсторонення поліцейського від виконання службових  обов`язків, який визначений статтею 70 Закону України  «Про  Національну  поліцію», є виключним,  положення цієї статті не передбачають можливість його розширення, зміни до вказаної  норми  не  вносились. 
         
Крім того, дослідивши спірний наказ, колегія суддів дійшла висновку, що він суперечить приписам частини 2 статті 2 КАС України, оскільки не містить причини, що  зумовили таке відсторонення.
Зазначене не є формальними і незначними недоліками, оскільки особа, відносно якої приймається рішення про відсторонення  від  виконання  службових  обов`язків,  повинна знати і розуміти, які  причини  такого  відсторонення,  які  дії  необхідно  виконати  для  усунення   причин,  що  зумовили  таке  відсторонення. Відсутність у наказі цих  складових порушує право особи бути обізнаною,  чому вона  відсторонення  саме  з  вказаної  в  наказі  дати, і не дає суду можливості об`єктивно визначити наявність чи відсутність причин  відсторонення.
Апеляційний суд зазначає, що за відсутності в наказі викладу причин  відсторонення  позивача від виконання службових обов`язків з 08.11.2021 року (тобто з дати  попередження),  суд не вправі самостійно встановлювати такі  причини,  визначати  чи  був  у  позивача  строк  з дня попередження для його виконання.

Відтак, застосування відповідачем в даних правовідносинах норм трудового  законодавства,  як  підставу  для  прийняття  спірного  наказу  №543 о/с від 08.11.2021 року щодо відсторонення від виконання службових обов`язків капітана поліції ОСОБА_1 старшого оперуповноваженого ГУНП в Запорізькій області є неправомірним, суперечить приписам частини 2 статті 2 КАС України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Отже, спірний наказ суперечить приписам частини 2 статті 2 КАС  України, а тому є протиправним саме з цих підстав і підлягає скасуванню.
З урахуванням викладених вище обставин в їх сукупності, суд апеляційної інстанції  вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішення суду, оскільки суд першої  інстанції, хоча і дійшов вірного висновку про скасування спірного наказу, але з помилковим  застосуванням  норм матеріального  права.

Оскільки, позивача незаконно відсторонено від роботи, то відповідно наявні підстави для стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 08.11.2021 року по 16.02.2022 року (дата винесення рішення судом першої інстанції), як  вірно зазначив суд першої  інстанції.
Порядок нарахування судом першої інстанції середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з моменту відсторонення з 08 листопада 2021 року по 16 лютого 2022 року та  його  розмір  сторонами  не  оскаржується. 

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність прийняття наказу від 08.11.2021 року № 543 о/с.
Враховуючи  наведені  вище  обставини в їх сукупності, апеляційний суд  вважає,  що   рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправним та скасування наказу  належить змінити в частині обгрунтування висновків суду, оскільки судом першої невірно  застосовано норми матеріального  права.

          Щодо  витрат  на правничу  допомогу  апеляційний  суд  зазначає  наступне.
          Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За змістом частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Отже, документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При визначенні суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, апеляційний суд виходить з такого.
Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 05.06.2018 року у справі №904/8308/17 встановлено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. 
З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 року у справі №826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно із практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Позивачем 08 листопада 2021 року укладений договір з адвокатом Зелінською О.М. про надання правової допомоги, в межах якого адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу. 
До матеріалів справи надано: додаткову угоду (без дати), рахунок від 02.02.2022  року за  надання  правової допомоги,  Акт здачі-прийняття наданих  послуг (а.с.133-135).
          Аналізуючи  наведені  вище  докази  стосовно  правничої  допомоги, апеляційний  суд  зазначає, що вказані в акті послуги: підготування  позову, підготування запитів - відносяться  до  однієї  послуги  - складання  позовної  заяви. 
          Послуги щодо подання  позову та  запитів  -  не  є  правничими  послугами, а тому  не  можуть бути  включені у  їх вартість.
Акт не містить інформації щодо обсягу наданих послуг та часу, витраченого  адвокатом  на  виконання робіт.
Відтак, наданими  доказами не підтверджено в  повному  обсязі обґрунтованість та фактичний обсяг витрат позивача  на правничу допомогу у цій справі.
Доказів наявності будь-яких, навіть авансових, платежів  позивачем суду не надано  та  в матеріалах справи такі докази відсутні. Проте, судом першої інстанції прийнято  рішення  про стягнення  «понесених»  витрат на  правову  допомогу.
Крім того, як  вбачається  з  матеріалів  справи, адвокат Зелінська  Ольга  Сергіївна  є  дружиною позивача   ОСОБА_1  (а.с.50).
Вказана обставина свідчить про наявність спільного сімейного бюджету, що виключає  будь-яку встановлену законом домовленість щодо грошових розрахунків між членами  сім`ї,  з яких ще адвокат планує сплатити обов`язкові податки в розмірі 31,5%, що взагалі є  нелогічним.
Відтак, в задоволенні заяви про стягнення на  користь позивача  витрат  на  правову  допомогу слід  відмовити.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення  порушено норми матеріального  та  процесуального права, що відповідно до  ст.317 КАС України  є підставою для зміни  рішення суду першої інстанції.
Оскільки дана справа судом першої інстанції визнана незначною, розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328  Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області  на  рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року в адміністративній справі № 280/12009/21  задовольнити частково.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року в адміністративній справі №280/12009/21 змінити в частині  обгрунтування висновків  суду.
Рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 понесених витрат на професійну правничу допомогу  скасувати та в цій частині вимог відмовити.
                    Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак